Петър Берон
Пет месеца в Нова Гвинея

chitanka.info

Папката

През втората половина на 1975 г. се проведе Британската спелеологична експедиция в Нова Гвинея. В тази голяма дори за мащабите на английската спелеология експедиция взех участие и аз като биолог и това се оказа най-вълнуващото от многобройните ми пътувания. Преди това бях обиколил няколко европейски страни, бях изследвал пещерите на Корсика, гръцките острови, Турция, Иран, бях достигнал върха на Монблан и дъното на гигантската пропаст Берже. След 1975 г. неспокойни ветрове ме тласкаха из десетки страни. Видях Хималаите и Мексико, Мачу Пикчу и бразилската селва, Куба, Тайланд и Египет, три години гоних бракониери в Западна Африка, изкачих се на Килиманджаро. Нищо обаче не можа да измести в сърцето ми спомена за онези пет месеца всред хората и планините на мечтания от толкова сродни души огромен остров. Тази експедиция направи от мен изследовател на тропиците (доколкото съм). Тя ме научи на много неща, които бих искал да споделя с тези хора, които имат на скришно място в дома си по една специална папка. На нея може да пише „Перу“ или „Мадагаскар“, „Непал“ или „Антарктида“. Може да пише и „Нова Гвинея“. И така, всичко започна с „Папката“.

Влезте в някоя книжарница, там, където се продава географска литература. Загледайте се внимателно в посетителите. Не е чудно да видите как най-незабележим външно човек жадно прелиства книга за пътешествия на етнографа из Мадагаскар или за подстъпите към върховете в Нова Зеландия. За какво му е тази информация? Да не би да тръгне натам? Всеки нормален човек знае, че в подобни места, първо — не може да се отиде, второ — няма за какво да се ходи.

Човечецът обаче не знае. Той отказва да знае. Той гледа страниците с невиждащ поглед и вече е там, край лагерния огън. Пробива си път всред невиждани растения, пълзи по белите склонове, спуска се в никому непознати пещерни дълбини. Човекът прибира книжката в чантата си и потъва във всекидневието. На работа — вкъщи, на работа — вкъщи. Вечер — понякога бягство при приятелите или книгите. А понякога се случва да срещне една червена лепенка.

Тази лепенка се мъдреше на една прашна кола на площад „Народно събрание“, натоварена с какво ли не. Колата беше на група млади англичани, дошли на пещерна експедиция в България. При мен ги доведе Жоро Антонов. Той беше от хората с много папки. Англичаните използували каталога на българската пещерна фауна, който бяхме публикували във Франция през 1962 г. с колегата Васил Георгиев, и искаха да се запознаят с мен. Поговорихме, после отидох да ги изпратя до колата и там видях фаталната лепенка с надпис: „Подкрепете Британската спелеологична експедиция в Нова Гвинея“. Разбрах, че се стягат за там и им предложих да използуват събраната от мен информация в една от главните ми папки. За мен Нова Гвинея беше нещо толкова далечно, колкото и луната. Информацията за тази страна обаче беше толкова интересна, че я събирах години наред за собствено удоволствие. Със същата цел събираше данни и Жоро. Икономист в Бетонпроект, Жоро Антонов витаеше в някакви свои светове, беше събрал много литература и имаше завидни знания по скална живопис, гравюри и надписи. Той беше запален пещерняк и приятен събеседник. Когато вкъщи се звънеше към полунощ, най-често на прага виждах брадатото му лице. Влизаше тихо, стеснително безцеремонно пъхваше някоя книга в широките си джобове и също така безшумно изчезваше. Беше винаги пълен с идеи, с новости, публикациите му почнаха да респектират и специалистите. Докато един ден неспокойната му душа отплава по река Стикс, използувайки най-прекия път. Жоро загина при изследването на една водна пещера край село Боснек. Той така и не видя големия остров, но помогна на мен.

Наблюдавах англичаните, които съсредоточено си взимаха бележки от разни публикации в моята папка. Студенти, млади момчета, те по нищо не се отличаваха от нашите пещерняци. Само че имаха червената лепенка на колата. По едно време биологът на групата Крис Пъгсли откъсна очи от папката и съвсем неочаквано ме запита: „А защо вие не отидете в Нова Гвинея, като сте събрали толкова информация?“.

Въпросът ми пресече дъха. Измърморих нещо нечленоразделно. После англичаните си прибраха бележките и тръгнаха да разглеждат София.

А след няколко месеца — гръм от ясно небе! В Института по зоология при БАН се получи официално писмо с предложение за участие на „бългериън байолоджист“ в експедицията. На внушителната бланка се мъдреше моето име. И каква експедиция! Патрон — Кентската херцогиня (започна да става като в „Алиса в страната на чудесата“, вече очаквах да се покаже Заекът с часовник). И още: под покровителството на сър Ерик Шиптън, знаменития пътешественик, чието име смесвах с имената на Амундсен и Моусън!

Нататък всичко се задвижи като по релси (поне така си го припомням сега). Оказа се, че отзивчивите хора в София не са малко. Имена няма да споменавам — всички не мога да изброя, а пропуснатите незаслужено ще се обидят. Как да забравя обаче момента, когато Явор Банков, председател на странния, но вече много заслужил клуб НЕК—ЮНЕСКО, изслуша условието на англичаните — да се внесат 500 лири — и сякаш ставаше дума за орехи, каза малко флегматично:

— Обади се другата седмица, ще гледаме да ти ги намерим.

И ги намериха — помогнаха Националната комисия на НРБ за ЮНЕСКО и нейното представителство в Париж. После тръгнах из София — от този радиопредавател, от онзи пушка, от трети палатка, от четвърти… То стана като в „Многострадалната Геновева“ — дори и конакът даде букаите си.

Стегнах три сандъка, приятелят ми Христо Делчев ги надписа красиво с „чуждоземни“ букви и ги изпроводих за Лондон. Вътре имаше всевъзможни неща — нужни и ненужни, но откъде да зная? Изпратих дори консерви с монголско говеждо варено. Тези консерви, след като направиха кажи-речи околосветско пътешествие        (Монголия — България — Англия — Панама — Таити — Нова Гвинея), едва не бяха унищожени на митницата в Лае като идващи от „съмнителна страна“. Все пак ги пуснаха и сума време си ги делихме с папуасите.

Имаше тичане, разбира се, но това вече се забравя. Някои перипетии поизбледняха, други се „затрупаха“ от нови събития, трети просто се изтъркаха от разказване. Когато познати ме питаха „Как си уреди пътуването?“, вече доста нагло отговарях: „С връзки!“ или „Казах, че ми се ходи и ме изпратиха“. Някои се радваха за мен, други полуприкрито злобееха (като че ли биха отишли за пет месеца да шляпат в блатата!). Трети демонстрираха знания.

— Ще ти дам едно адресче в Конакри. Ще видиш как ще те посрещнат!

— Гвинея бе, не сте ли чували? Там, дето се беше случило онова от „Безкръвната гилотина“ на Белбеноа.

Африканската Гвинея, американската Гвиана — пълна бъркотия. И до днес на разни срещи ми се случва да започна с думите: „Без да искам да обидя някого, ще напомня, че Нова Гвинея е голям остров на север от Австралия…“

Страстите се разпалваха. Всеки ми носеше изрезки от апокрифни списанийца със съобщения за изядени мисионери, а зевзеците от института не пропускаха да покажат остроумието си. Веднаж им четох от книгата на етнографа проф. Неверман за племето маринд-аним, живеещо недалеч от района на работа на експедицията. В това племе доскоро имало интересен обичай. Когато се роди дете, за него трябвало да се донесе име от убит неприятел (или просто човек от съседното село) заедно с главата на бившия собственик на името. Маринданимците често се отправяли на такива походи за глави. Преди да убие човека, маринданимецът го питал за името му, после отрязвал главата със специален бамбуков нож и я понасял към селото си, повтаряйки името. Нямало как да го запише. Скоро след това видях стария си приятел Владимир Бешков да ходи из коридорите на института, уж че държи нещо, и да повтаря: „Петър, Петър, Петър…“. Смях. Но покрай този смях изпратих с общия багаж двуцевка и 300 патрона. Всъщност двуцевката оставих още в Англия (за това не съжалих нито веднаж), а патроните успешно „пласирах“ в Нова Гвинея. Как стана това, ще разкажа по-нататък.

Финалният подпис беше на един „голям човек“ от ръководството на БАН. Как ли е погледнал човекът на поднесеното му командировъчно „До Австралия и Нова Гвинея през Европа, Азия, Австралия и Океания с право на пътни пари до Лийдс и обратно“. Все пак подписа и сега това командировъчно пазя заедно с по-късните му побратими: „Командирова се за три месеца за изследване басейна на Амазонка без право на пътни, дневни и квартирни пари“ или „Командирова се за два месеца в Индия в Непал с право на пътни пари и на дневни за три дни“. Останалото се събира оттук-оттам.

Жена ми посрещна развитието на събитията сравнително хладнокръвно. В общия хор от остроумия обаче не пропусна да подметне: „Готви си тавата със семките!“. За пояснение: преди години бях заявил, че веднаж да отида до Нова Гвинея, ще ми стига за цял живот. После съм съгласен да продавам семки насред София до края на дните си. С присъщата си добра памет Кинка не забрави тази декларация, въпреки че не й повярва нито за миг. После често ми напомняше за тавата из Африка, Америка или като заговорех за други проекти.

От остров на остров

За да отида на остров Нова Гвинея, „за по-близко“ трябваше да мина през Великобритания. От това парче земя, присламчило се край западния бряг на Европа (англичанинът ще ви каже, че Европа се е присламчила към тях!), векове наред са тръгвали експедиции. Предприемчивите потомци на Кук и Дрейк, на Скот и Ливингстън все още са в първите редици на откривателите. В областта на човешката воля, любознателност и издръжливост англичаните си остават велика сила. Огледайте само последните десетилетия: експедицията на Хънт на Еверест, на Вивиан Фукс през Антарктида, на Чичестър около света, на Уоли Хърбърт през Арктика, на мнозина англичани в премиерни прониквания в най-дълбоките пропасти в света, на Крис Бонингтън в Патагония и Хималаите, на Джон Блашфорд—Снел в Африка и двете Америки. Да не говорим за стотиците „малки“ експедиции, осъществявани годишно къде ли не. По принцип чужденци в такива експедиции се приемат (а още по-малко канят) извънредно рядко.

На мен ми провървя и ето в едно юнско утро почуках на вратата на Дейвид Брук в Лийдс. Асистент в тамошния университет, Дейв бе водач на експедицията. Той е ерген, къщата му е претъпкана с книги по геология и спелеология, разни железарии, каски — прилича на склад на богат пещерен клуб. Посреща ме сърдечно и след малко крачим из модерното здание на университета.

Ето ги и другите — брадати и без бради, с различни професии, но всички сериозни и делови. Разбира се, който е участвувал в подготовката на голяма експедиция, знае, че поне в досадния, дълъг и труден период преди прощалния банкет, в мъчителните месеци, когато се решава „да бъде или да не бъде“, винаги има хора локомотиви и хора вагони. Едни „просят“, мъкнат, пишат писма, заети са с неизбежните реверанси, комбинации и компромиси, късат си нервите, а други периодично се осведомяват как върви работата и правят финтови движения на привидно желание да помогнат. Тук (поне за мен) това добре познато зло много не личеше, а по време на самата експедиция всеки работеше здравата.

Ще запитате: откъде все пак тези момчета измъкнаха толкова пари? Там всичко зависи от благоволението на един или друг бизнесмен и от личните възможности на членовете на експедицията. Момчетата просто отпечатаха една луксозна (и убедителна!) брошурка, призоваваща патриотичния бизнесмен да развърже кесията си за славата на Англия, и я изпратиха на осемстотин фирми, подбрани от каталога на британския бизнес така, както и ние се обръщаме към стопански организации за помощ. Откликнаха около сто от тези фирми и ето, че корабът понесе заедно с Майк Файрвът и 13 тона храна и екипировка, все първокласна. Беше помислено и за нуждата от често преобличане и преобуване при непрекъснат дъжд и работа в блатата, и за калорична храна, и за радиовръзка на далечни и близки разстояния, дори и за един кашон с комикси за дежурните. За всекиго имаше по три чифта гумени ботуши, чифт много удобни шушони, чифт кецове, дълги и къси вълнени чорапи (за ботушите), два специални комбинезона, вълнен пуловер, две егерови блузи, две други блузи, две памучни ризи, шорти, две якета и какво ли не още. Храната включваше дълъг списък от всевъзможни деликатеси, доставени с голямо намаление или подарени от седемдесет и една английски и седем австралийски фирми. Вместо хляб се използуваха бисквити и тънки ръжени кори в пакети (Райвита и Райкинг). Трябваше да се помисли и за храната на носачите — тяхната надница беше две кини (два австралийски или три американски долара) на ден плюс две канчета (половин кило) ориз, половин голяма консерва от месо или риба, чай и захар.

Публикуваната в крайния отчет на експедицията точна сметка (което англичаните винаги правят, а ние никога!) дава добра представа за нейното финансово състояние. В тази сметка не са включени моите приноси и разходи. Общо взето, извършеният разход (27 770 лири) е много близък до приблизителната сметка (26 675 лири). Тук обаче не се включва стойността на подарената храна и екипировка, която е поне още толкова. Експедицията успя да се сдобие със специални билети за отиване и връщане на половин цена (но без прекъсване на полета). След завръщането си тя все още дължеше над 4000 лири на Йоркширската банка, която беше отпуснала заем. Ще отбележа, че този заем беше отпуснат срещу погасяване ЛИЧНО от членовете на експедицията. За сведение на нашите пещерняци, които очакват международните експедиции да бъдат поети ИЗЦЯЛО от държавата, тези истински любители на пещерното дело платиха от джоба си значителни суми за удоволствието да направят открития. Може би ще ми се възрази, че за да платиш от джоба си, трябва да имаш нещо в него, но участниците в английската експедиция съвсем не бяха от хората, които се чудят какво да правят парите си.

В една от стаите няколко момчета, надвесени над увеличителни прибори, съсредоточено разглеждат карти и аерофотоснимки. Експедицията разполагаше със стотици снимки от самолет и спътник, доставени от Австралийското бюро за минерални ресурси и Австралийския департамент по отбраната. На тях се виждат безкрайни масиви от планинска джунгла, карстови зъбери, отвесни стени, простиращи се на десетки километри. Показват ми през увеличително стъкло нещо като малко кръгче в джунглата. Никой не знаеше какво е това — може би гигантска пропаст? Наличните карти (1:100 000 и 1:250 000) бяха доста противоречиви помежду си — височината на върховете беше различна на различните карти. Всъщност много от тези райони са картирани само аерофотограметрично, бели хора там рядко стъпват.

Три седмици прекарах в Англия, свиквайки с екипировката и с новите си приятели. Направих няколко екскурзии из Йоркшир — родния край на капитан Кук, посетих най-дългата пещера в Англия — Исгил, и десетина лондонски музея. И ето — всички формалности и тревоги са зад гърба ни (поне дотук) и дружината кротко чака реда си на безкрайната опашка от пътници за Хонконг. В горещия юлски ден изглеждаме като мишленовото гумено човече — навлечени с пуловери, пещерни комбинезони и дори спасителни гумени жилетки, натоварени като кукери. Работата е там, че след отплаването на кораба получихме още екипировка, което доведе до значителен свръхбагаж. А да го плащаме до Хонконг и Порт Морсби, явно не ни беше по силите, затова навлякохме всичко на гърба си и докато траеше проверката на стотиците кандидати за „Джамбо“, щяхме да припаднем. Строполихме се полуживи в огромния търбух на самолета, един по един влизахме в малката стаичка и за удивление на пъстрата публика излизахме два пъти по-тънки, но с огромни пластмасови чували, пълни с вещи. Такъв самолет още не бях виждал отвътре и с интерес слушах говорителите — след английския текст, който ми беше горе-долу понятен, следваше хинди, тайски, китайски. В тон бяха и стюардесите — някои с европейски униформи, някои със сари.

Зад нас вече са Алпите, Югославия — ето, че пресичаме западната граница на нашата страна. Постарах се този факт да стане известен поне на 30 души наоколо. Първите две спирки са Цюрих и Техеран — там съм бил. Третата — Делхи — е друго нещо. Там започва „истинската“ екзотика. Всички са се залепили на прозорците — в далечината е зъбатото чудо на Хималаите, а под нас криволичи Ганг. Някои от тези момчета доста са поскитали — кой в Непал, кой в Южна Америка. Аз обаче се държа наперено — защо да падаме по-долу? И да не сме ходили, ще отидем!

Пътуваме срещу слънцето и нощта сменя деня малко „безразборно“. Под нас се изнизват Бирма, Тайланд — вече намирисва на героите от парцаливите книжки, които си разменяхме тайно със съседските момчета през петдесетте години: Сандокан, Тъмна Индия, Мадам Вонг, малайски пирати и останали в джунглите японци. Като порасне човек и почне вместо Луи Жаколио да чете вестници, тайландската екзотика се конкретизира в други образи — подкупни фелдмаршали, американски сержанти, контрабандисти на наркотици, китайски агенти и „златни триъгълници“, апокалипсиса на хиляди обесени, изгорени, разстреляни… Тази толкова привлекателна отдалеч земя често е бивала сцена на невероятна и трудно разбираема за нормалния европеец жестокост.

След Бангкок летим над Сиамския залив. Тонкинският залив остава зад левия борд и не след дълго мелодичен глас зачуруликва на китайски — под нас е Хонконг.

С интерес очаквахме двадесет и осемте часа в този странен град — кантора на Запада върху китайска земя. Феерично съзвездие от светлини очертава планинския остров Хонконг и двестата малки острова около него. Колелата на „Джамбо“ докосват насипаната в морето писта и не след дълго се строяваме в чакалнята на огромното летище Кай Так. Гишетата работят с пълна пара, усмихнати китайки удрят ли удрят щемпели по британските паспорти на моите спътници. Последен в редицата подавам паспорта си и… се налага да си припомня небезизвестното стихотворение на Маяковски.

— Какво? България? Къде ви е визата? — усмивката за момент изчезва.

— Но във вашето представителство в Лондон ми казака, че за престой до седем дни няма нужда от виза!

— За страни като вашата има нужда от виза, дори и за престой от седем минути. Минете встрани, моля! — нещо като усмивка пак се появява.

Зад бариерата моите хора жестикулират отчаяно, след което тръгват към „Хотела на младите християни“. Към мен приближава усмихнат, лъснат, сякаш от кутийка изваден офицер китаец. В продължение на половин час му разяснявам основите на пещерното дело, значението на Нова Гвинея за науката, развявам пред него най-различни документи. Той проучва задълбочено изрезката от лондонския „Гардиън“, че българският биолог еди кой си ще събира слепи щурци в Нова Гвинея, усмихва се окуражително (според мен) и изчезва заедно с моите бумаги. Докато мисля как да го открия всред подобните му, в случай че не ми върне документите, симпатягата се появява с друг един китаец (сякаш негов близнак) и още отдалеч размахва някаква хартия с печати. „Визата!“ — калейдоскопът отново се завърта. За секунди пред очите ми се тълпят джонки и сампани. Тигровата долина и магазини с контрабандна екзотика, Виктория пик и укрепения град Кам Тин… За жалост всичко за миг се изпарява. От старателно изготвената ми хонконгска програма остават само насипаното в морето летище, огромната аерогара и… физиономиите наоколо, които ми стават все по-малко симпатични. На листа с едри букви е написано на английски „ОТКАЗ“. Под него се кривят китайски йероглифи. Не е необходимо да съм завършил китайска филология, за да допусна с голяма доза сигурност, че тези йероглифи означават същото.

— Подпишете тук, моля!

— Но нали…

Все така усмихнати в своите безукорни униформи, двамата китайци деликатно ме бутват в една стая „за гости“ и щракват бравата. Помещението е комфортно, по стените — с вкус подбрани литографии от стария Хонконг и упътване за вътрешния ред. Прозорци няма. Докато успея да си дам сметка, че така и така няма да видя „Перлата на Изтока“, ключът щраква и на вратата безшумно се появява келнер с бяла куртка.

— Ориенталска или европейска кухня ще обича господинът?

— Европейска! — изръмжава „господинът“, след което добавя на български нещо неподходящо за печатане.

След малко същият субект се появява с табла, отрупана с доста блюда. Изпитвам голямо желание да му я нахлупя на главата, но гласът на разума коварно ми нашепва, че е по-добре да си сит и ядосан, отколкото да се ядосваш на празен стомах. Омитам всичко, включително пържените яйца, донесени за втория затворник — индиец. Той не ги яде от религиозни съображения — ето ти ползата от атеизма! След вечерята може и да побеседваме, нямаме бърза работа.

— Все пак вие защо сте тук? Нали сте уж в една общност? — пак добавям нещо на български, което трудно може да се приеме като комплимент за общността.

Мургавото момче е съвсем разстроено и едва не се разплаква. Имал и британски, и индийски паспорт и пак не го пускат.

— Така е, брат ми, царят дава, пъдарят (в случая колонията Хонконг) не дава! — обяснявам му назидателно. Буквално преведената поговорка го оставя в пълно недоумение, пък и какво да му обяснявам.

Накратко казано, пет минути преди излитането на австралийския самолет за Порт Морсби все така усмихнатите тъмничари ме изведоха по един страничен тунел и ме натовариха на борда всред всеобщото оживление. На изпроводяк им казах (на български), че за подобни неща през миналото столетие бойните крайцери на Нейно величество биха бомбардирали града. Не можаха да вникнат в думите ми.

— Какви са тия светлини под нас? — питам стюарда (на австралийския самолет няма стюардеси).

— Минданао.

Боже, къде ме довея вятърът! В тъмната джунгла под нас с трепет слушат самолетното бръмчене тасидеите — най-примитивните хора в света, а в недалечна Манила навярно откриват поредния конкурс за мис Свят…

Малко след това без особени сътресения пресякохме екватора. Не е голямо чудо, но нали ми е за първи път!

Слънцето позлатява Арафурско море. Под нас е дълъг, безлюден бряг. Още един кръг и — Джексън еърпорт. Вече сме в Нова Гвинея.

Фокус върху Нова Гвинея

В нашия изучен и обходен надлъж и нашир свят Нова Гвинея заема особено място. Да оставим заглавията, с които щедро я награждават пишещите за нея: „Синовете на людоедите“, „При хората от каменния век“, „Острова на райските птици“. Нима в едно заглавие ще поместиш многоликото чудо, наречено Нова Гвинея? Нека изброим само някои от нещата, които още дълго време ще държат големия остров и околните архипелази начело в списъка на интересното и неизследваното:

Страната

Гигантски остров, почти малък континент, трудно проходим и слабо изследван. И до днес много райони са достъпни само за кервани с носачи и работата в тях изисква същата физическа и духовна издръжливост както през пионерските времена. „Малките“ острови, като Нова Британия и Нова Ирландия, също са труднодостъпни и недоизследвани. Всеки от тях е един малък свят, в който изследователят може да потъне за месеци и години. Големи райони още нямат точни карти, а много са местата, където кракът на европееца изобщо не е стъпвал. Ето няколко цифри: остров Нова Гвинея има площ от 829 хил. кв. км, Нова Британия — 36,6 хил. кв. км, Нова Ирландия — 8,6 хил. кв. км, Манус — 1,55 хил. кв. км, Бугенвил — 10,5 хил. кв. км. Общата площ на държавата Папуа Нова Гвинея е 462 хил. кв. км, като включва около половината от остров Нова Гвинея. За сравнение: площта на остров Корсика е 8,7 хил. кв. км, на Кипър — 9,3 хил. кв. км.

Планините

Около 25 на сто от площта на Папуа Нова Гвинея се намира над 1000 м надморска височина. Огромната планинска верига, която пресича острова от единия до другия край, е дълга 2000 км и висока до 5029 м (връх Джая или Карстенс в Западен Ириан) — по-дълга и по-висока от Алпите. Връх Джая беше изкачен едва на 13 февруари 1962 г. от Хайнрих Харер, Ръс Кипакс, Берт Хюйзенха и Филип Темпл, а за втори път — през септември 1971 г. от Райнхолд Меснер и Серджо Бигарела по дългия над 1000 м източен ръб от IV-Б категория на трудност. Масивът на Джая изобилствува с катерачни обекти, но е труднодостъпен. Затова пък обитаващите го племена са безкрайно интересни за алпинистите изследователи, които дръзнат да го щурмуват.

Най-високият връх на държавата Папуа Нова Гвинея е Ендува Комбугу (Маунт Вилхелм), около 4600 м, по други данни — 4694 м, на който имах удоволствието да се изкача на 24. X. 1975 г. Върхът не предлага особено трудни катерачни обекти, но околността е чудно красива, а фауната и флората на високата планина крият още много тайни. Другите острови също са планински (2440 м на Нова Британия, 2740 м на Бугенвил).

Вулканите

Край северния бряг на Нова Гвинея минава един вулканичен пояс, който включва най-малко четиринадесет вулкана, активни от 1935 г. насам. Особено интересни наблюдения се правят в Нова Британия, където има вулканологична станция.

Пещерите

Нова Гвинея и околните острови са истински рай за пещерняка. Хиляди неизследвани пещери с потенциално огромни размери очакват в тропичната гора своите изследователи. Между тях са най-дългите пещери и едни от най-дълбоките пропасти в южното полукълбо.

Реките

Валежите, които достигат 6500 мм годишно, дават началото на гъста речна система. Между стотиците реки на островите има и гиганти, които можем да сравним с Дон и Рейн. Такива са Сепик, Флай и Раму в Папуа Нова Гвинея и Валим в индонезийската част. Освен с огромните си енергийни запаси те са и неизчерпаем източник на силни преживявания за любителите на пътувания със сал и лодка.

Растенията

Нова Гвинея, островите Ару, Мисоол, Салавати, Вайгео, Тробриан, Муруа, Д’Антркасто и архипелагът Луизиада образуват Папуаската фитогеографска провинция, а Бисмарковият архипелаг и Соломоновите острови — Бисмарковата провинция. Двете влизат в състава на Папуаската подобласт на Малезийската област. В Папуаската провинция се наброяват над 9000 вида и 1400 рода висши растения, от които 8500 вида и 140 рода са ендемични, не се срещат никъде другаде. Нова Гвинея е страна на безкрайни тропични гори, но и на извънредно интересни високопланински растения.

Животните

Те са между най-интересните в света. В горите бродят такива „живи вкаменелости“, като ехидната и проехидната, по клоните ще зърнем красивото дървесно кенгуру или божествените райски птици, а във въздуха пърхат едни от най-едрите пеперуди в света — птицекрилките. Но това е само най-очебийното. Хиляди дребни създания, голяма част от които са неизвестни на науката, пъплят по влажната шума, пълзят из пещерите или по гъсто сплетените клони на горските гиганти. Фауната на Нова Гвинея е преходна (между индомалайската и австралийската) и този преход крие хиляди загадки. Това са джунгли без маймуни, без тигри, без много от характерните индомалайски животни. Орнитологът обаче е щедро възнаграден — тук живеят над 550 вида птици — повече, отколкото в много по-обширната Австралия. От нашата експедиция стана ясно, че високопланинските пещери на Нова Гвинея крият забележителна пещерна фауна, неподозирана дотогава за тропиците на Стария свят.

В зоогеографско отношение това е един от най-спорните райони на Земята. Работата е там, че по отношение на висшите животни, особено бозайниците, новогвинейската фауна е сродна с австралийската, а по отношение на насекомите — с индомалайската. С натрупването на нови данни теоретиците биогеографи има още дълго да кръстосват шпаги над картата на тези далечни острови.

Хората

Изглежда, че те са, които правят най-силно впечатление на всеки посетител в тази част на света. И наистина, рядкост е в наше време да се запознаеш лично с людоед (макар и бивш) или да видиш гол човек със зъб от глиган в носа да влиза в банка и да подписва чек. Показната екзотика на тези хора, част от които са видели европейци преди по-малко от 50 години, стъписва посетителя. Много по-важно е обаче да се изучат сложният бит и културата на тези стотици изолирани племена със свои езици и още запазени нрави (от които в някои случаи изследователят може само да се поучи). За етнографа, антрополога, лингвиста това е безценна мина за информация и поле за работа. За социолога голям интерес представляват процесите на взаимното проникване на културите и консолидирането на многото племена в една единна нация. Този процес обаче върви доста бързо, населението се смесва и изследователите трябва да побързат. Няма да минат много години и тук, както другаде по света, ще настъпи цивилизацията на дискотеките и много важни данни ще бъдат загубени завинаги.

Езиците

Невероятното разнообразие от 500–700 езика (повечето самостоятелни езици, а не диалекти) прави Нова Гвинея най-пъстрата езикова територия в света. Някои твърдят, че това са близо една пета или дори една четвърт от всички известни в света езици и че повечето от тях са напълно непроучени.

Изкуството и предметите на бита

Нова Гвинея е едно от последните места на Земята, където можете да намерите истински идоли, да подучите от ловеца в гората стрели с дърворезба, които той всекидневно използува, да се насладите на великолепните маски по река Сепик, да се изумите от нашарените ритуални домове (Хаус Тамбаран), които след десетина години никой вече няма да прави, да чуете звуците на опънатия с гущерска кожа барабан кунду. В географията на световното традиционно изкуство произведенията на сепикските майстори заемат достойно място.

И така, вече сме тук

Посреща ни летище като всяко друго по света. Бързо минаваме през контролата и се отправяме към столичния град. На летището за първи път виждам прословутите папуаси, „хората от каменния век“. Момичета в безукорни униформи слагат печати в паспортите и ми се струва, че тайно се подсмиват на обърканите „зелени“ посетители. Те, тези образовани и добре подготвени служителки, не може да не знаят с какъв багаж от представи идват хората отвъд морето. Имам чувството, че всеки от нас разглежда митничарите, старае се да види дали имат по пет дупки на носа. Като че ли европейките не си пробиват ушите, индийките — носовете, а що се отнася до „вечно воюващите едно с друго новогвинейски племена“ — тук европейците са вън от всякаква конкуренция. Малко се замисляме върху тези неща, а по кориците на книгите виждаш само канибали, канибали, канибали… И, разбира се, каменния век. Като че ли е толкова важно дали ще те изядат, изгорят или балсамират. Книгите обаче трябва да се продават.

Впрочем първият „папуас“, с когото се запознах, беше един чиновник от финансовото министерство, с когото пътувах в самолета от Хонконг, син на неграмотен рибар от остров Манус. Доста го поглеждах крадешком, преди да го заговоря. Белоснежна риза, добре изгладен костюм, в ръцете му — „Таймс“. Говори четири езика. Не мога да се отърва от мисълта, че баща му още държи някой оглозган мисионерски череп на видно място в колибата си. Пък и така да е…

Дотук често споменавах термините „Папуа“, „папуас“, „Нова Гвинея“, „новогвинеец“, „Папуа Нова Гвинея“. Какво означават те? И как са се появили?

Големият остров се появява на картите

В Нова Гвинея се смята, че историята започва със стъпването на белия човек на острова, а останалото е предистория. Докато тази предистория наброява към 20 000 години, контактите на новогвинейците с европейците започват през 16 век. Има данни, че първите европейци, зърнали очертанията на Нова Гвинея, са португалците Антониу д’Абреу и Франсишку Серану още през 1511 г. Португалецът Жоржи ди Менезиш през 1526 г. се отправил към Молукските острови, където бил назначен на служба. Той попаднал случайно много по̀ на изток и се озовал в страна, населена с тъмнокожи, брадати хора. Малайците ги наричали „оранг папуа“ или „папува“, което означава „къдрави хора“. Менезиш е първият европеец, стъпил и живял на новогвинейския бряг. Самото име „Нова Гвинея“ дава испанският мореплавател Иниго Ортис де Ретес, който през 1545 г. плавал три месеца покрай северния бряг на обширната земя. Той не знаел още остров ли вижда или континент, но планинската страна, обрасла с тропична гора, му напомняла далечния бряг на Западна Африка, който тогава на хиляди километри се наричал „Гвинея“.

На 21 декември 1605 г. от перуанското пристанище Каляо излязла малката флотилия на испанския мореплавател (от португалски произход) Педро Фернандес де Кирос. Целта на мечтателя Кирос била да открие Южния континент. На 14 май 1606 г. забил на открития от него бряг кръст и присъединил тържествено към испанската корона „всички земи, както тези, които вече съм видял, така и тези, които ще видя, цялата тази страна на Юга до самия полюс“. Откритата земя обаче не била Южният континент, а остров Еспириту Санто от архипелага Нови Хебриди. Там Кирос и неговите двама помощници Диего Прадо-и-Товара и Луис Ваес де Торес се разделили. Кирос се отправил към Мексико, а останалите два кораба „Алмиранта“ и „Тримата влъхви“ продължили плаването под началството на Торес. Португалец като Кирос, Торес се наложил над недоволния екипаж и на 20 юли 1606 г. двата кораба достигнали най-източния край на Нова Гвинея. За първи път европейци плавали покрай южния бряг на големия остров. На 3 октомври 1606 г. мореплавателите пресекли редица острови в протока между Нова Гвинея и Австралия, който сега носи името „Торесов“. В края на октомври заобиколили „Птичата глава“ (най-западния полуостров на Нова Гвинея), а през 1607 г. достигнали Манила. Това плаване доказало, че Нова Гвинея е огромен остров, на юг от който има и други земи. Откритията, направени от Торес обаче, потънали в испанските архиви. След тази експедиция звездата на Испания и Португалия залязва задълго и край новогвинейските брегове се появяват корабите на мощната холандска Остиндийска компания. През същата 1606 г. Янсзон открива Австралия и няколко острова близо до брега на Нова Гвинея. Ян Карстенс през 1623 г. за първи път вижда от юг снежния връх (който доскоро носеше неговото име) — най-високия между Хималаите и Андите. През 1616 г. Схаутен и Ле Мер зърват Нова Ирландия. Целият 17 век преминава под знака на холандските открития в тези води. Едва през 1828 г. Холандия официално обявява присъединяването на Западна Нова Гвинея към своите владения. Наближават 18 и 19 век, когато на сцената се появяват нови актьори.

През 1700 г. в новогвинейските води пристига Уилям Демпиър (1652–1715), една от най-ярките фигури в историята на географските открития. Пират и дървар, океанограф и естественик, член на британското Кралско дружество, писател и откривател на нови земи — такъв е многоликият Уйлям Демпиър, чиято биография се чете като увлекателен пиратски и изследователски роман. Този забележителен човек за първи път преминава през протока, който днес носи неговото име, и доказва, че сегашният Бисмарков архипелаг е отделен от Нова Гвинея. Този архипелаг обаче Демпиър смятал за един голям остров, който нарекъл Нова Британия. Истинското положение установил друг английски капитан, Филип Картерет, който през 1767 г. преминал през протока Сейнт Джордж и нарекъл острова, намиращ се на север от него, Нова Ирландия. Картерет преминал и през протока Байрон и открил остров Лавонгай, който нарекъл Нови Хановер.

В това време в „Южните морета“ се разгоряло френско-английското съперничество. Едновременно с експедицията на Картерет в новогвинейските води браздял един от великите мореплаватели на 18 век — Луи Антоан дьо Бугенвил. Математик и юрист, войник и моряк, дипломат и океанограф, Бугенвил се отправя на първото френско околосветско плаване и през 1768 г. излиза в новогвинейски води. Тук той открил архипелага Луизиада, островите Бугенвил и Бука и за първи път изяснил взаимното положение на много острови от заобикалящите Източна Нова Гвинея архипелази. С изследването на Нова Гвинея са свързани имената на англичаните Кук, Шортленд, Хънтър, Форест, на французите Дюпере, Дюмон Дюрвил и Д’Антркасто. Дюмон Дюрвил нанася на картата повече от 2000 км от северния бряг на Нова Гвинея, от протока Демпиър до залива Гелвинк. Този изключителен мореплавател и учен енциклопедист донесъл от околосветското си пътешествие (1826–1829) хербарий, наброяващ 7000 вида растения. На него се дължи доставянето в Лувъра на статуята на Венера Милоска, както и поделянето на Океания на три части: Меланезия, Полинезия и Микронезия. През май 1842 г. великият мореплавател заедно с жена си Адели (в нейна чест е наречена част от брега на Антарктида) и сина си загива при железопътна катастрофа край Париж.

През 19 век Нова Гвинея и околните морета са обект на повече от 800 експедиции. Вътрешните райони на големия остров остават слабо проучени чак до наши дни. Причина за това са трудностите, създавани от неблагоприятната природна среда, а така също и малкият икономически интерес към тези земи. Никой не се е блазнил от перспективата да се засели в безкрайните блатисти джунгли, непригодни за земеделие и животновъдство и (както са смятали) лишени от полезни изкопаеми. За учените по света имало достатъчно много райони, където можели да работят, без да се излагат на явна гибел. Няколко силно преувеличени канибалски истории са били достатъчни, за да стъписат и малкото желаещи да се заселят там. Все пак крайбрежието бавно, но сигурно се колонизирало. Смели изследователи, проникнали във вътрешността, разказвали чудеса. Един от тях е българинът на чешка служба Енрико Станко Враз (истинското му име е неизвестно), който в 1896–1897 г. събира етнографски колекции в планините на Западна Нова Гвинея. В същите райони през 1858 и 1860 г. прекарва няколко месеца знаменитият английски зоогеограф Алфред Ръсел Уолес. Ето какво пише той: „Никъде не съм изпитвал такива беди и лишения, никога така не съм страдал от безкрайните проливни дъждове, от липсата на здрава храна и от вредните мравки и мухи. Но как да опиша възторга, който изпитва естественикът, ако не обръща внимание на всички тези несгоди?“. Уолесовата възхита от великолепието на новогвинейската гора споделя и друг велик учен и хуманист — безстрашният руски пътешественик Николай Николаевич Миклухо-Маклай, който поставя основите на задълбоченото изучаване на папуасите. Много е писано за този необикновен човек, който пръв от европейците живее сам между жителите на Източна Нова Гвинея и доказва, че те са пълноценни човешки същества, способни да бъдат верни приятели и да оценят силата на човешкия характер. Маклай пристига на брега на залива Астролабия на 20 септември 1871 г. и живее сред тези хора до декември 1872 г., после отново от юни 1876 г. до ноември 1877 г. На заминаване предупредил своите приятели, че е възможно да дойдат хора подобни на него на вид, но всъщност съвсем други. Опасенията му скоро се сбъднали. Крайбрежието и околните острови станали обект на нападенията на т.нар. „блекбърдърз“ — ловците на „черни птици“. Така наричали отвлечените в полуробство меланезийци, които били откарвани на работа в плантациите в Куинсленд. Големият учен и човек посещава „Брега на Маклай“ за трети и последен път през 1883 г. само за да види, че предсказанията му са се оказали верни. На 14 април 1888 г., измъчен от тропични болести, Маклай умира в Петербург едва 42-годишен.

Почти едновременно с Маклай, на 9 април 1872 г., на другия край на Нова Гвинея стъпват италианските изследователи Луиджи Мария д’Албертис и Одоардо Бекари. Д’Албертис е бил колоритна фигура, но твърде различен от човечния и задълбочен Маклай. Борец под знамето на Гарибалди, той разчитал повече на пушката, отколкото на възпитателните методи. През 1875 г. д’Албертис установил своята база на остров Юл и оттам два пъти, през 1876 и 1877 г., с кораба „Нева“ пътувал срещу течението на най-голямата новогвинейска река Флай. Капитан Блекууд открил устието на реката 30 години по-рано и я нарекъл на името на флагманския си кораб. Още тогава геологът на експедицията Джакс покрай ценните си наблюдения успял да настрои местните жители против белите. Д’Албертис не останал по-назад. С цел да изплаши жителите на крайречните села той ги обстрелвал „превантивно“, възпламенявал всякакви ракети и фойерверки и… в замяна получавал облаци от стрели. Д’Албертис плавал над 900 км срещу течението на реката, достигнал на 70–80 км от огромен планински хребет и го нарекъл Виктор Емануил. Той открил най-големия приток на Флай, наречен по-късно Стрикленд, и много други притоци на пълноводната река. Д’Албертис бил първият европеец, проникнал така дълбоко във вътрешността на Нова Гвиния. Той събрал и през 1878 г. отнесъл в Европа ценна колекция, която много спомогнала да се популяризират знанията за Нова Гвинея. За това допринесла и книгата му „Нова Гвинея“, публикувана през 1880 г. Приносът на д’Албертис и ботаника Бекари е значителен особено за изясняването на географията и на ботаническата зоналност на острова. Благодарение на своите брутални методи (обстрелване на папуасите за щяло и нещяло, ограбване на тяхната най-голяма ценност — черепите на прадедите им) д’Албертис успял така да озлоби местните жители, че антропологичното и етнографското им изучаване станало невъзможно. Сравнението между действията на Маклай и д’Албертис е като при Ливингстън и Стенли, работили в Африка почти по същото време.

В североизточната част на острова активно действували немските изследователи и колонизатори. Двете понятия често се съчетавали у тях, като най-типичен пример е Ото Финш — неуморим пътешественик, виден зоолог и етнограф. Той нито за минута не приемал сериозно декларациите на Бисмарк, че не иска колонии. Финш открил устието на река Сепик и изследвал цялото североизточно крайбрежие, като безцеремонно преименувал редица вече известни заливи, острови и планински хребети. Германската топонимия останала и до днес, 70 години след изчезването на ефемерната „Германска Нова Гвинея“. Това колониално творение се появило на 4 ноември 1884 г. Островите Нова Британия, Нова Ирландия и Херцог Йорк били съответно преименувани в Нови Померания, Нови Мекленбург и Нови Лауенберг, а североизточното крайбрежие станало Земя на Кайзер Вилхелм. Няколко дни по-рано в същия този Порт Морсби, където днес мирно кацнахме, капитан Ърскин пристигнал с цяла флотилия, за да придаде повече блясък на присъединяването на Югоизточна Нова Гвинея към британската корона. На всеки от присъствуващите „вождове“ била връчена по една брадвичка, нож, парче плат и малко тютюн, а на „вожда“ Ваги — абаносова пръчка в знак на провъзгласяването му за главен вожд на народа моту. Папуасите не са имали истински племенни вождове и церемонията доста ги озадачила. Изстреляният топовен залп, фойерверките и запалените електрически светлини били предназначени да усилят вярата в могъществото на малцината присъствуващи европейци. Никой от тези бели хора нямал понятие какво се крие в синкавата мъгла, обвила далечните хребрети. Всъщност там и сега, един век след присъединяването на Папуа към империята, още има какво да се открива.

И така през април 1885 г. в Лондон и Берлин драскат една права линия през картата на неизвестни планини, като хиляди хора биват обявени съответно за поданици на кайзер Вилхелм и на кралица Виктория. Някои от тях така и не узнават за това до деня на независимостта.

Двадесет години след колониалния раздел на „последното неизвестно“ нашата дружина крачи бодро по столичните улици. Вече сме в Морсби, както фамилиарно наричат столицата Порт Морсби неговите 138 500 (през 1980 г.) жители.

Още малко ще походим по асфалт

Веднага след паспортната цедилка ме посреща едър, брадат субект.

— Добре дошли, аз съм Кевин Уайлд — представя се той. И след първите думи на моя нескопосан английски добавя — Ти си Питър нали?

В съвременния английски няма „ти“, но всъщност всички бяхме на ти и се наричахме с първите имена, както е прието между пещерняци.

Кевин е нашият главен новогвинейски „агент“, твърде интересна личност. Англоавстралиец, много години вече жител на планините (Хайлендс), основното му занятие е… полицай. Кевин Уайлд освен големите си заслуги за проучването на новогвинейските пещери е вече и един от признатите авторитети в областта на етнографията и на традиционното изкуство на папуасите. Изследванията, които той върши, са истинско поле за работа за квалифицирания любител (в най-добрия смисъл на думата), тъй като за много от тях никоя заплата не би била достатъчно висока. Даже в нашия технически век, когато от Лондон до Телефомин можеш да стигнеш за три дни, проучването на ритуалните пещери в Западен Сепик си остава твърде трудна и опасна работа.

През февруари 1873 г. английският капитан Джон Морсби нанася на картата залив по южното крайбрежие на острова и го нарича Порт Морсби, по името на своя баща адмирал Ферфакс Морсби. По това време там вече имало папуаско селище от около 800 жители. Дълго след пищната церемония от 1884 г. там остават малък брой европейци. В „германската“ част през 1914 г. живеели 1273 европейци, от които 400 мисионери. Сега в Папуа Нова Гвинея живеят около 35 000 души от европейски и китайски произход (главно австралийци), които са 1 на сто от 3,5-милионното население на държавата. Повечето от тях живеят в големите градски центрове и особено в Порт Морсби, Лае и Рабаул. Столицата има една доста оживена главна улица, но още не е град в европейския смисъл на това понятие. Разположена е на брега на Коралово море, а в далечината бяла прибойна ивица очертава линията на рифа. Повечето от къщите са пръснати всред разкошни цъфнали бугенвилии, хибискуси и други тропични дървета и храсти. Няколкото съставни части (бивши села) оформят Порт Морсби и му придават индивидуален облик: Хануабада на земеделците моту, Коки с живописния си пазар и наколни къщи, предпочитаният от европейците Бороко, административните центрове Конедобу и Вайгани. Бързото си развитие Порт Морсби дължи както на географските си предимства (дълбоко пристанище, сравнително сух климат), така и на факта, че двете предишни столици на Нова Гвинея Лае и Рабаул бяха съвършено разрушени от японците през Втората световна война (а Рабаул още и от изригването на вулкана Матупит през 1937 г.). И така що-годе запазеният Порт Морсби поема през 1949 г. функциите на столица на „Територията Папуа и Нова Гвинея“, както официално се нарича създаденото обединение от колонията Папуа и подопечната бивша Германска Нова Гвинея. Един поглед върху картата ще ни покаже обаче и минусите на столицата — силно ексцентрично положение (въпреки че столичният окръг се нарича Централен) и много трудно осъществяваната връзка с останалата част на страната. Недалеч от града се издига хребетът Оуен Стенли с неговите четирихилядници; пресичането му до Лае и Маданг става само със самолет или с носачи и е или много скъпо, или цяло пътешествие.

В Порт Морсби прекарахме няколко дни, нелишени от нови тревоги. За да получим визи, бяхме се обявили за изследователска експедиция. Добре, но не знаехме, че Нова Гвинея скъпо продава правото да се изследва нейната уникална природа. Разбрахме, че всеки, който иска да прави научни изследвания в страната, трябва да внесе такса от 100 долара и тъй като всички се бяхме писали изследователи, оформяше се една сума от над 2000 долара! Оправихме се с доста разправии. Главното научно учреждение в страната, което контролира този род дейност, е Институтът за Папуа Нова Гвинея с директор (тогава) проф. Ули Байер. Това е същият Байер, чиято съпруга, известната скулпторка Сузана Вайнгер, го напусна в Нигерия, за да стане втора жена на един местен барабанчик. И днес в нигерийския град Ошогбо могат да се видят странните скулптури на завладяната от африканските духове австрийка. Проф. Байер е известен изследовател на устното народно творчество както в Африка, така и в Нова Гвинея.

Преди започването на работа се подписват специални декларации. Режимът на изнасянето на животни, растения и етнографски материали от страната е много строг, тъй като безброй търгаши години наред са грабили природните и етнографските съкровища на големия остров. Заради тях и истинските естественици се сблъскват със сложни административни процедури при изнасяне на събрания материал. Сега абсолютно е забранен износът на големите пеперуди от род Ornithoptera, на проехидни, папагали и някои други животни, особено на прочутите райски птици. Папуа Нова Гвинея е може би единствената страна в света, където митническите закони забраняват изнасянето на човешки черепи. Етнографски и археологически предмети (разликата тук е твърде неясна) се изнасят с разрешение на музея, и то ако не са по-стари от 10 (!) години.

Нашите любезни домакини ни показват околностите, водят ни да видим една ферма за крокодили на 12 км от града. Никога не бях виждал такива големи крокодили. Това е опасният и за хората соленоводен крокодил (Crocodylus porosus), който достига на дължина до 7–8 м. Той се среща и по крайбрежието на Северна Австралия и Източна Азия, но навсякъде едрите екземпляри бързо изчезват. Природозащитните отдавна леят сълзи за крокодилите, тези живи реликви от палеогена, но сълзите им май се оказват крокодилски, тъй като малцина от тях биха се отказали да купят на жените си чанти от крокодилска кожа. Кой може да спре катастрофалното избиване на тези древни влечуги освен строгата забрана на търговията с изделия от кожата им? Докато една крокодилска чанта в Европа струва неколкостотин марки, крокодилите ще изчезват бързо и безвъзвратно. Другият вид новогвинейски крокодил е ендемичен за острова — не се среща никъде другаде. Той е малък (до 4 м) и живее само в сладките води. Като алтернатива на бракониерството, а и за създаване поминък на едно население, от което само малка част получава заплата, в Нова Гвинея усилено изграждат ферми за крокодили. Това може би ще даде резултат, ако се осигури износът на кожи само от отгледани във ферми крокодили.

Докато се наслаждаваме на екзотиката и си пълним бурканчетата с гущери и паяци, Дейв Брук и Ендрю Ивис (ръководителят на експедицията и неговият помощник) нямат минута покой. Разправии за всякакви разрешителни — за изследвания, за консервите, за радиостанциите, наемане на самолети, купуване на допълнителни вещи… Най-после сядаме по железните пейки на един DC-3 и сме готови за „десант“. Между двата реда пейки е грамадата раници, покрита с мрежа. Има дори и стюардеса, и чаши с лимонов сок. Излитаме — до Маунт Хаген по въздушна линия има около 500 км — достатъчно време да се начудим на тази земя загадка.

Още след първия половин час става пределно ясно защо Нова Гвинея, открита само двадесет години след Америка, доскоро беше толкова неизследвана. Под нас се изнизват безкрайни блатисти джунгли, сред които широки реки се гърчат в хиляди завои. Сякаш няма едно човешко същество в този свят на гъсталаци, вода, комари и кой знае още какви гадории… Сега знаем, че тигри и пантери в тези джунгли няма, но знаели ли са това първите? От времето, когато все още вярвали в измислиците на Лоусън и други мошеници, има-няма сто години. Повечето изследователи от миналия век съвсем не са имали голямото сърце и железните нерви на Маклай и са се разправяли с туземците по съкратената процедура. А тъй като папуасите са били в зеления ад у дома си, те пък са се разправяли с пришълците по още по-съкратената процедура, както сочи опитът на не една и две експедиции.

Ветеранът DC-3 докосва пистата на Маунт Хаген — столицата на провинция Уестърн Хайлендс, после излиза извън пистата и пилотът едва го укротява на съседната поляна. Първото нещо, което виждам през отворената врата, са черни пожарникари със сребристи мантии. Суматохата се дължи на това, че едната гума е станала на парцал. Два дни чакаме да донесат новото колело от Порт Морсби и разглеждаме Маунт Хаген. Немското име подсказва, че вече се намираме в бившата Кайзервилхелмланд. Хаген е един от губернаторите на Германска Нова Гвинея. Неговото име носи и съседният връх, висок 4000 м. Германците сериозно са се постарали да увековечат краткотрайното си присъствие и са обогатили местната топонимия с безброй имена на реки, върхове, хребети, острови и селища. Австралийците са се отнесли много толерантно към имената, останали от бившия противник. Всичко си стои непроменено, включително и имена, оставени от руските изследователи — Бряг на Маклай, протоците Изумруд и Витяз. Новото правителство на независима Папуа Нова Гвинея още не е пристъпило към „индигенизация“, подобна на тази в Заир, Екваториална Гвинея и другаде. Тук има и определена трудност — известните в страната над 500 езика не дават голяма възможност за общоприемливи названия. Планините и реките се наричат различно от различните племена. С развитието на националната консолидация обаче това навярно ще се преодолее и ще се намери начин да се изпратят имената на европейските князе и маршали при собствениците им.

По улиците на Маунт Хаген за първи път се срещнах лице с лице с истинските новогвинейски планинци — хайлендърс. Не е чудно да срещне човек из града мъже с огромни черни бради и съвсем голи (ако не се смятат два-три обръча около кръста и един калъф от тиквена дръжка върху пениса). Някои носят неизменните дълги ножове — мачете, без които и ние по-нататък не влизахме в новогвинейския гъсталак. Други (особено около модерния хотел) държат в ръцете си красиви каменни брадви. Един такъв секирджия дори малко ме стресна, като се появи зад мен, докато събирах насекоми в една локва. Аз си тръгнах, но той продължи да върви след мен със секирата, мърморейки нещо. Вече не на шега разтревожен, преместих ножа си отпред на колана и се огледах за някоя по-дебела цепеница, когато в мърморенето различих думите „севън долърс“. Човекът просто искаше да ми продаде секирата — сувенир за 7 австралийски (към 10 американски) долара. За жалост касовата ми наличност се състоеше всичко от 50 австралийски долара, които стисках за велики подвизи на връщане. От София валута не ми се полагаше, тъй като експедицията беше поела издръжката ми, а по едно време се оказахме в такъв преразход, че не ни отпуснаха нито една тоя (новогвинейска стотинка) за „джобни пари“. Нямаше как да обясня всичко това на живописния екземпляр пред мен, затова просто се върнах при дружината, която си пиеше бирата край камината в хотела. Освен като резултат на английската привързаност към традициите тази камина действително вършеше работа — в планините дори в Нова Гвинея понякога е прохладно.

Телефомин — потъваме в зеленото море

Още един „скок“ на ДС-3 и ето я под нас многоочакваната долина на Телефомин (или Телефолмин, както още се пише). Самолетът се плъзга между огромните хребети Донер и Виктор Емануел и леко докосва пистата от набита пръст. Такива писти из Нова Гвинея има вече стотици. Наоколо се трупат любопитни телефоминци и телефоминчета, все пак спазвайки надписа: „Преди да пресечеш пистата, огледай се да не идва самолет!“. Тук е и единственият трактор в Телефомин, готов да понесе багажа ни към определената за нас къща. Организацията е на висота и не след дълго се настаняваме удобно в „базовата“ къща с електричество, резервоари за събиране на дъждовна вода и кажи-речи с всички удобства. За багажа ни е предоставено огромно складово помещение с тъмна стаичка за фотографите. В него скоро започна да приижда безкраен поток от нашите „съкровища“. На вратата виси вечно отворен катинар — още тук ще подчертая, че новогвинейските планинци са удивително честни. За месеците, прекарани всред тях, нямахме случай не само на кражба — за такова понятие няма дума в езика телефол, — но въобще на каквото и да е пипане на нашите вещи без разрешение. А всичко беше изложено на открито — грамади от консерви, шоколад, различни сечива. Раницата ми е стояла по цял ден на някоя пътека в джунглите, без някой да пипне нещо. Редовно оставяхме запаси от храна във входовете на пещерите.

С любопитство оглеждах тези хора, някои от които много добре си спомняха за първите контакти с белите пътешественици (Остин в 1923 г., Кариус и Чемпиън през 1927 г., Бърк през тридесетте години). Фактически в Телефомин има постоянен пост от 1948 г., а през 1952 г. двамата патрулни офицери киапи и двама от черните им войници били убити при една засада от местните хора. Такива инциденти сега кажи-речи не стават, а и изобщо нападенията над бели хора през 90-годишната колониална история на Нова Гвинея съвсем не са толкова много. Всяко от тях обаче е описано многократно, с намеци (обикновено недоказани) за човекоядство, което е създало и мрачната слава на тази интересна страна. Кой знае защо човекоядството кара косите на повечето европейци да настръхват, макар че аз лично не виждам особена разлика между съдбите на изядения, балсамирания и просто пречукания. По-нататък въпреки доброто ми познанство с мнозина възрастни местни хора все ми беше терсене да ги запитам нещо за човекоядството. А когато все пак се решавах, установявах, че всеки от моите информатори сочи някой друг старец като човек, практикувал „кай кай мен“. Нещо като вица за оная африканска страна, където последните човекоядци били изядени миналата година! Упорито се твърди, че в Ириан Джая (индонезийската част на острова) такива неща стават и сега. За това свидетелствува историята с мисионерите Стен Дейл и Фил Мастерс. През 1968 г. Дейл и Мастерс били убити и изядени в Звездните планини, не много далеч от нашия район на работа.

Докато в други части на света човекоядството е било главно ритуал, тук за него е имало съществено, реално основание — белтъчния глад. На големия остров липсват едри бозайници (антилопи, зебри, елени, биволи), а и другите животни не са в голямо изобилие. Изгладнелият след оскъдната растителна храна папуас, при това от поколения свикнал да смята за врагове или най-малкото за чужденци извън закона членовете на други племена, не е могъл да гледа спокойно 60–70 кг месо да се разхождат неоползотворени из джунглата…

В къщата върху едната стена са набодени дълги редици от аерофотоснимки. Сякаш на длан се виждат стената Хинденбург и Разломната долина — величествени и недокоснати карстови масиви, нашата въжделена цел. Кевин обяснява кое къде е — заедно с Хауард Бек те са направили вече тежък поход за предварително проучване, просекли са някои пътеки и са построили базовия лагер на поляната Финим Тел. Всичко това ни предстои да видим след няколко дни, а сега всеки си шие мрежи против комарите, точи мачетето си, мери донесените дрехи. Всичко трябва да е напълно удобно — през следващите дни и най-малките пропуски ще си отмъщават жестоко. Полека-лека се запознавам и с отделните „екземпляри“ от експедицията.

В една от стаите „научната група“ намира два шкафа, в които складира буболечкарския и химичния инвентар. Биолози в групата сме четирима, но скоро се разбира, че главната работа ще падне върху мен и Фил Чапман. Висок, черноок, с повече южняшка, отколкото британска външност, Фил е истински ентусиаст в своята работа. През 1973 г. той е провел биоспелеологични изследвания във Венецуела и вече има практика в тропичната гора. С него работихме много успешно през цялото време. Вторият английски биолог беше познатият ми от София Крис Пъгсли. Той обаче беше презает с главната си официална длъжност — в списъка на експедицията фигурираше като „завеждащ прехраната“, а това при тези условия не е лека работа. Плюс всичко друго той и третият английски биолог Дик Уилис бяха отлични теренни пещерняци прониквачи и като такива вземаха активно участие в редицата премиерни щурмове.

Хидрологичните и хидрохимичните проби бяха една от многото грижи на водача Дейвид Брук. Неговият заместник Анди Ивис се специализира в картографиране на слабо проучения район на Финим Тел. Киногрупата, на която се възлагаха големи финансови надежди, включва оператора Сид Перу и неговия помощник американеца Франк Бини. Сид, с опит от филмиране на канадски и други пещери, е най-възрастният в експедицията (роден 1937 г.). По възраст следваме аз и д-р Джон Бъкан (родени 1940 г.). Останалите са значително по-млади. Официалният списък на експедицията наброява 24 души, от които Рай Блекъм участвува само за кратко време.

Кевин има грижата да се разправя с носачите. Отличен познавач на местните нрави и на новогвинейския пиджин, той вече е строил пред къщата дълга редица от черни мускулести мъже и заедно с Крис, Алан и Чарлз усилено пълнят сините пластмасови „дръмове“ с храна и екипировка. Тези 50-литрови контейнери, от които имахме към сто, са отлични за транспорт на храни и вещи при тропичните условия. Леки, с капаци, които се стягат с метална скоба и при желание се заключват, контейнерите могат да се носят върху специални самари много удобно. Носачите обикновено взимат по 20–25 кг. По-късно някои контейнери ни бяха хвърлени от самолет от 150–180 м височина и повечето оцеляха.

Първите групи вече потеглиха към Финим Тел, идваше и моят ред. Преди това обаче с Фил посетихме четири пещери край Телефомин (суета сует — първите пещери, посетени от български спелеолог на юг от Екватора!). За пръв път нагазвах „истинската“ джунгла — видя ми се толкова трудно, че в края на втория ден вече се питах не съм ли захапал повече, отколкото мога да сдъвча. Първата пещера беше съвсем близо до Телефомин. Отвътре излизаше буен поток, но след като се напъхахме в тъмната галерия, изведнъж се почувствувах в позната обстановка — пещера като пещера. Само дето по дъното на потока пълзят крабове, а наоколо прехвърчат непознати прилепи. Температурата е около 17°С — ядва се. Името на пещерата е Ок Киткил Тем.

Изкачваме се нагоре по улея и не след дълго сме пред входа на втората пещера, на 34 м над Ок Киткил Тем. По пътя опитният в новогвинейските работи Хауард Бек сочи някакво зелено дръвче и подхвърля: „Пазете се от жилещото дърво!“. Не обръщам внимание на думите му и продължавам да се изкачвам по склона, хващайки се за клоните. В един момент сякаш пипвам нажежено желязо — ето го, значи, новогвинейския заместител на копривата! Жилещото дърво, чиито листа съдържат хистамин, пари много силно и плюските остават за дълго.

Горната пещера също не е нещо особено, макар че по глината и гуаното събираме всевъзможни паяци, стоножки и мокрици. По стените скачат скакалци — постоянното присъствие в средно и ниско разположените пещери. Но какво е това? В локвите вода и в многобройните стъпки по глината се гърчат десетки бели червеи. Без особен ентусиазъм гребнах десетина от тях в едно бурканче и се запътих към лагера.

В „лабораторията“ сортирам едно по едно под бинокуляра събраните шишенца с пещерни животинки. Изсипвам в паничката и водата с червеите и… онемявам! Червеите са осеяни от двете страни със зъби-четинки. Влязох в стаята, където гладните пещерняци вече лапаха вкусната вечеря и коментираха първите резултати.

— За сведение на цялата компания днес си изкарах с честен труд ориза и кърито! — съобщих на всеослушание. — Фил, ела да видиш пещерните полихети, събрани на 1700 м над морето!

След съответната серия възклицания Фил извади „Биоспелеологията“ на проф. Вандел и заедно си припомнихме находките на полихети в подземните води: Marifugia cavatica в Югославия, Troglochaetus beranecki в разни европейски кладенци, Speochaetes в Япония. Междувременно полихети бяха намерени в крайбрежни пещери и на Куба. Такива гадинки, като нашите, не бяха известни никъде и не е чудно, че се изпълнихме с оптимизъм за бъдещи, още по-сензационни находки.

По-късно събрахме още доста от тези червеи. Те се оказаха много издръжливи и с месеци живяха в един аквариум в стаята. След много перипетии донесох няколко в София и с вълнение чаках присъдата на варненския специалист по полихетите ст.н. сътрудник Теню Маринов. Един ден той дойде в Института по зоология, погледна под бинокуляра моите съкровища и доста безцеремонно ме заля със студена вода.

— Аз май съм виждал тия червеи. Да не си ги събирал от Черно море и да си правиш с мен шега? Много приличат на черноморския Namanereis pontica.

Понякога в нашия институт наистина си правехме такива шеги — донесем някоя гадинка от Динарския карст или от Родопите и я показваме на съответния специалист като уж хваната в Лакатнишките пещери. Добрите специалисти рядко се хващат. Тук обаче лъжа нямаше и това беше най-чудното. В крайна сметка Маринов намери (заедно с германската специалистка Хартман-Шрьодер) някакви различия и описа новогвинейския червей като нов вид, но спадащ наистина към род Namanereis. Междувременно се оказа, че някои наманереиси са намерени в крайбрежни пещери в Куба. Това беше първата находка на морския род Namanereis на такава височина и на поне 1000 км от най-близкия съвременен морски бряг.

Окрилен от находката, на другия ден се запътих заедно с групата за картиране към следващата пещера — Ибулуп тем. Голяма колония прилепи, всевъзможни насекоми — увлечен в събиране, не усетих как е минал денят. Групата почна да се изнизва към входа, махнах им, че ще се върна сам по-късно. Когато излязох на входа, вече се смрачаваше. Пещерата беше губилище в дъното на долина със стръмни, обрасли с гора склонове. По листата закапаха капки, които буквално за секунди се превърнаха в порой. И тогава за пръв път видях на какво е способна природата на тропиците.

Мътна вълна заля дъното на дерето, стигна до коленете ми. Докато разбера какво става, дочух шум като от идващ влак. Ни в клин, ни в ръкав ми мина през ума, че не ще да е влак, тъй като в Меланезия няма жп линии. Следващата секунда вече проумях какво става, но беше късно да избягам от дерето. Срещу мен с грохот идеше огромна водна маса, помитайки всичко по пътя си. В тъмното, без да мисля за змии и жилещи дървета, се закатерих по стръмния склон, от дърво на дърво и от корен до корен. Изкачих се на десетина метра нагоре и светнах с фенерчето. Долината беше пълна с пода, която с рев нахлуваше в тясното гърло на Ибулуп тем. Ако бях се забавил още десетина минути, експедицията щеше да си спести един билет за връщане.

Сега обаче накъде? Пищната растителност наоколо, за която така мечтаят някои в далечна София, се издигаше отвсякъде като стена. Ями с неизвестна дълбочина, пълни с треволяци и препречени с гнили дънери — всичко беше така трудно и непривично. Размахвах мачетето с всичка сила, сечех растителността като бригадир на кубинска сафра[1], докато се добера до един от повалените горски великани. Надявах се да пролазя по него, но щом го възседнах, 60 см дебелият ствол се срути под мен като направен от халва. Паднах в драките и се намерих яхнал друг ствол, на два метра по-долу. Проклинах вече и червената лепенка, която ме домъкна тук, и собствената си лакомия и непредпазливост. Неволно в паметта ми изплуваха четените в детството стихове на Киплинг от „Песен на Каа“, които в български превод звучат горе-долу така:

Не надхвърляй ръста свой

и от клон изгнил се бой!

След няколко часа борба с гъсталака най-после излязох на пътека между туземни градини с таро. Оттам вече шляпах в локвите по пътя. В полунощ се прибрах, издран и потънал в кал, в къщата под бурните аплодисменти на англичаните. Те вече обмисляли въпроса дали да пращат спасителни групи, или да отложат това за другия ден. Все пак бях доволен, че сам се справих.

Четвъртата пещера, която посетихме, се наричаше Инум тем. Читателят навярно вече е отбелязал постоянното присъствие на „тем“ в тези имена. На телефол и близките му езици тя означава „дупка“. Впоследствие често включвахме тази дума в съчинените от нас „папуаски“ имена на новооткрити безименни пещери. Пещерата с червеите например стана „Бем тем“ (бем — червей). Думата „ок“ значи „вода“ или „река“. Съответно пещерата, от която извира Ок Киткил, стана Ок Киткил тем. От Ибулуп (прилеп) стана Ибулуп тем и пр.

Пътят до пещерата беше дълъг, стръмен и трябваше да напрягам всичките си сили, за да не се изложа много. Хауард се движеше с лекота, на която аз искрено завиждах. Когато стигнахме до входа, от умората ми не остана и следа. Възхищението ми от величествената природа нямаше граници. Представете си някоя от речните долини в Троянския балкан (например долината на река Куманица) със стени, обрасли с пищна тропична растителност. Представете си буйни реки, изтичащи изпод огромни дънери с маскирани от папратите дупки. Многоцветни пеперуди с криволичещ полет проблясват над тъмни повесма мъх. Дървета, които жилят, насекоми, приличащи на листа и сухи корени.

Най-после се спускаме в първата пропаст — гъмжи от животинки. По стените се протягат белезникави пиявици. Съгласно едно от правилата на зоогеографията много групи животни, които в Европа живеят нормално във водата, във влажните тропици намираме на „сушата“ — в мъха, по листата и под камъните. Такива са някои пиявици, турбеларии (плоски червеи), ракообразни и др. Това е всъщност пътят, по който животът постепенно е завладял сушата.

Връщам се в лагера с вид, като че цял живот все в новогвинейската джунгла съм живял. По пътя минаваме покрай няколко колиби, оградени с висока бодлива тел. Отвътре през широко отворения портал с любопитство ни гледат десетина папуаси в еднакви дрехи.

— Това е местният затвор, обясни ми Хауард. — Тези тук са повечето убийци.

Не повярвах на очите си. Що за затвор беше тази разградена кошара и как така осъдените не бягат?

— Къде ще избягат? — зададе ми контравъпрос Хауард. — От Телефомин можеш да достигнеш до другите части на страната само със самолет. А пеша — сам папуас в джунглите, всред чужди племена, е напълно загубен. Ще го хванат и върнат на втория ден.

Отчитайки слабата представа, която повечето папуаси имат за законите на белите, австралийската администрация налага твърде леки наказания. При това затворниците режат трева, поправят малкото пътища и въобще не изглеждат претоварени с работа. Важното е на тези хора да се внушават нормите на поведение на съвременното общество. В това отношение австралийците са направили много.

Телефомин е място с особено положение. Тази котловина на около 1600–1700 м н.в. лежи върху вододела между двете най-големи речни системи на острова. Нова Гвинея е по-богата на реки, отколкото който и да е друг остров на Земята, но четири от тях са истински гиганти (даже и в континентален мащаб). Това са Балим в Ирнан Джая и Сепик, Флай и Раму в източната част на острова. Флай тече на юг и след като дълго криволичи из безкрайната блатиста равнина на Западната провинция, се влива в залива Папуа. Сепик носи своите води към Бисмарково море. Двете обаче извират много близо една до друга, на няколко километра от Телефомин. Вододелът е по хребетите Виктор Емануил, Барман и Хинденбург. Те са именно обект на нашето внимание. На север от Телефомин е хребетът Донер, а на няколко десетки километра на северозапад започват Звездните планини, които продължават и оттатък границата.

Пътуването от Телефомин до Финим тел се извършва пеша обикновено за три дни, но нашите тренирани носачи успяваха да направят прехода и за два. Аз пропътувах това разстояние няколко пъти, но първите ми впечатления бяха особено силни.

Няколко километра след последните къщи на Телефомин пътеката стръмно слиза към висящ мост над пенлива река — Сепик! Тук пълноводната Сепик е още „поточе“, но все пак е по-широка и много по-дълбока от Искъра при Червен бряг. Оттук реката преминава през няколко селца, докато стигнем в Урапмин. Това е типично планинско село с идеално пометени улици, спретнати дървени къщи със струпани дърва под тях и неизбежния „хаус киап“. Последното е вид безплатен хотел, поддържан задължително във всяко село по нареждане на администрацията. Представлява две празни плетени колиби, нещо като обърнати кошници, едната за патрулните офицери киапи, а другата — за техните носачи. Донасят ни дърва, разпалваме огън и животът вече ни се вижда не лош. В огъня се печат таро и сладки картофи, в котлето ври вода за чай. През входа надничат любопитни къдрави глави. Всеки се устройва удобно за нощуване, окачва си мокрите вълнени чорапи да съхнат.

Тук му е мястото да кажа две думи за патрулните офицери киапите. Тази дума на пиджин е вероятно изопачена от „капитан“. Киапите са играли и играят голяма роля за установяване на контакт с непознатите племена от вътрешността. Те всъщност не са военни, а административни служители, управляващи даден район. Йерархията им се състои от 4 степени: кадет-патрулен офицер, старши патрулен офицер, помощник окръжен управител и окръжен управител (сега управител на провинция). Последният пост е особено важен (някои от киапите управляват области колкото половината България). Дълги години тези подбрани хора се обучават в Австралийското училище за тропична администрация в Мосман край Сидней. След щателен подбор питомците на училището преминават обучение по най-различни предмети, като се започне от военната подготовка и се свърши с познания по право, етнография и медицина. „Бойното кръщение“ е винаги в неизследваните дебри на острова гигант. От различна гледна точка могат да се прикачат всякакви етикети на патрулните офицери — „агенти на колониализма“ и пр. Аз обаче, тъй като познавах лично някои от тях и съм запознат с вълнуващата история на първите „землепроходци“ в Чимбу и Вахги през тридесетте години, не мога да не изпитам дълбоко уважение към самоотвержената колумбовска работа на „маста киап“. Човек трудно може да си представи цялото физично и психично напрежение на тяхното всекидневие. Освен всичките болести и трудности на обраслите с джунгли планини иска се голямо самообладание да не употребиш оръжие, когато те заплашват, а да убедиш подведомствените си да спазват официалните закони на държавата. Безброй приключения на патрулните офицери са останали неизвестни и незаписани, но малкото публикувани истории се четат като романите на Майн Рид. Моето лично убеждение е, че ако новогвинейските планинци са извлекли някаква полза от общуването с белите, то половината от тази полза е актив на патрулните офицери.

От остатъка поне 30 на сто е кредит на мисиите, в чиито ръце и сега е три четвърти от образованието в Океания. Колкото за болниците, не познавам много лекари, които доброволно биха заменили мисионерите в блатата на Флай или по островите, където кораб се отбива веднъж на три месеца. Албертшвайцеровците по света никога не са били изобилни…

Читателят ще ми прости честите отклонения. Бавно, но сигурно с него се движим към следващото село — Тифалмин. Пътеката върви по склоновете над река Ирам, ту се шмугва в гората и ни кара да шляпаме из вечно калния път, ту излиза на слънце и простор. Тук можем да разгледаме добре планинските пасища кунаи. Всъщност „пасища“ е казано условно — по тях нищо не пасе. Единствените домашни животни на новогвинейските планинци са кокошките, кучетата и свинете. През 1965 г. в цялата страна е имало около един милион свине. Пренесена от човека в далечното минало, свинята играе важна роля както в баланса на животинските белтъци, приемани от папуасите, така и (особено) като престижен символ. Някои автори пишат, че на места жените сами кърмят малките прасенца. Това не видях, но в много от посетените села през нощта жените и свинете спят заедно в колибата, а мъжете — в мъжкия дом. Със свине (до около 20) се заплаща откупът за булката. Рядко, обикновено веднъж в годината, се прави голям синг-синг (празник), на който се убиват стотици свине и настава всеобщ пир. От тези животни, печени на жарава заедно с кожата и космите, опитахме и ние в Деня на независимостта.

Кучетата също са дошли заедно с преселниците от Азия от незапомнени времена. Те са дребни, с остри уши. Папуасите правят от зъбите им огърлици. Високо в планините се среща и подивялото куче Canis hallstroemi.

След идването на европейците започват опитите за говедовъдство. По пасищата край р. Маркам и другаде може да се видят вече доста крави от подобрени породи (Шортхорн, Абердин, Ангъс, Брамин), но в планините те все още са рядкост. Коне и овце няма.

Ето че пристигаме в Тифалмин, където освен големия „Хаус киап“ момчетата са опънали разкошна многоцветна палатка, подобна на цирковите. Месеци наред тя ни беше междинна станция — който минава и заминава, си гребе ориз и захар, пълни си раницата с консерви, шоколад и бисквити — всичко стои на открито, никой от селото нищо не пипна. Това е вече друг народ, говорещ на езика тифал. А телефол и тифал, макар че имат общи думи, са различни езици от групата „ок“, а не диалекти. Според участника на експедицията Пол Еверет един телефоминец може да разбере около 60 на сто от това, което тифалецът казва. Всяко от околните, макар и близко разположени, села (Уокамин, Урапмин, Елиптамин, Ферамин) има поне свой отделен диалект и допреди 25–30 години почти единствената форма на общуване между съседите е била конфронтацията (да го кажем по-засукано). Сега носачите от различните племена прибягват главно до пиджин за общуване помежду си и с белите, а на „чужда“ територия се чувствуват явно несигурни. Историята на произхода и заселването на тези племена се губи из плетениците на легендите. Липсата на разкопки, бедната материална култура и лошото запазване на държавните предмети при тропичния климат правят научните хипотези не много по-достоверни от самите легенди. А легендите са безценен източник на сведения за миналото на тази уникална мозайка от племена и езици. Процесът на акултурация (взаимно проникване на културите) е доста интензивен дори в тези „първобитни“ кътчета и събирането на разпилените зрънца от папуаската материална и духовна култура не търпи никакво отлагане.

От Тифалмин (1700 м) до превала на хребета Барман (2600 м) пътят минава през няколко малки селца, потънали в зеленината на бананите. След това стръмната пътека между гигантските дървета сякаш няма край. Затова пък превалът открива за пръв път пред очите ми необятните простори на юг — басейна на р. Флай и многобройните й притоци.

Авангардът (Кевин и Хауард с помощниците си) вече е построил бараките на „третата поляна“, до която стигам с много шляпане из дълбоката кал, прекатерване през паднали дънери и тем подобни. Като пристигам на поляната, чувствувам се половин Ливингстън. Посреща ме д-р Джон Бъкан и скоро си сърбам чая както всички останали.

Платото Финим тел, на което се намира нашата мочурлива поляна, е само едно „стъпало“ от гигантската природна структура, започваща от върховете на хребета Барман, Фугилил и съседните хребети (високи над 3000 м) и стигаща до обширната блатиста низина на Флай. Платото е ненаселено, пресичат го само някои пътеки на местните ловци, но това не значи, че джунглата е ничия. По-късно узнах от носачите, че всяко кътче е ловен участък на някого и отношенията между „собствениците“ са комплексни и точно фиксирани. Тук някъде минава границата между провинциите Уестърн (Западна) и Уест Сепик. Без да са се интересували от взаимоотношенията между местните ловци, а и без да са стъпвали по тези места, англичани и германци са теглили калема през 1885 г. и са оставили Уестърн в Британска (после австралийска) Папуа, а Уест Сепик — в Кайзервилхелмланд. Жителите на Тифалмин и Табубил не са и подозирали, че през април 1885 г. официална международна граница ги е разделила за цели тридесет години. Но и след залеза на германското управление през 1914 г. е трябвало да минат още тринадесет години преди Чемпиън и Кариус да направят своя исторически преход от долината на Флай в долината на Сепик (1927 г.).

Джон ми показа откъде да вземем вода за пиене — недалеч от бараките течеше буйната Ок Финим. Видя ми се чудно, че на петия градус от екватора може да се пие непреварена речна вода. Оказа се, че може и си пиех спокойно от всички реки по високото 2300 м плато. Това в крайбрежните низини и по-късно в Африка никога повече не посмях да повторя! Вода събирахме също и като поставяхме сините контейнери под пластмасовата стряха — валеше почти всеки ден.

Разглеждаме с интерес архитектурното творение на Кевин и носачите. Подът е от греди, наредени на мочура, стените — колове и кори от дървета, покривът — пръти и полиетилен. От пръти са също масите, пейките, наровете и полиците, по които разполагаме радиопредавателите, храната, медицинските материали и „лабораторията“. Разбира се, и пещерняшкия инвентар — километри въжета, малко стълби, миньорски ламби, които зареждаме с генератор, и челни карбидки. На масата е отделено специално кътче за работа с картите и за чертане на нови карти. Нарязваме с помощта на носачите папрат и леглата са готови.

Мястото ми харесва. Планинският въздух (тук сме на височината на Черни връх) е свеж, а на два метра зад бараките започва необятната джунгла, която след стотици километри стига до южния бряг на острова. Как се търсят пещери в тоя непроходим бамбук всред тия блата, буйни реки и неизвестни даже на местните хора гъсталаци? Англичаните обаче сякаш цял живот бяха живяли в буша. За всичко имаха готов отговор. За пръв път участвувах в експедиция от такъв мащаб и с такава продължителност и затова внимателно „попивах“ всичко, което един ден може да ми бъде от полза.

Отначало доста се чудех на каква основа почива тяхната организация. Не се чу нито веднъж някой от двамата водачи да повиши тон, да нареди на някого да върши едно или друго от този род. Всички (и най-вече самите водачи Дейв и Анди) работеха много самоотвержено и инициативно, никаква готованщина не можеше да вирее. Спонтанно се оформиха групи от по 2–3 приятели с по няколко носачи, взимаха храна и въжета и тръгваха нанякъде. След няколко дни се връщаха и си набелязваха нови обекти или задраскваха претърсените вече участъци. Беше обаче задължително да се знае кой къде е, за колко време отива и през къде ще мине. Поради естеството на работата си и по други причини аз се движех из гората и пещерите почти винаги сам и още при едно от първите си излизания се отнесох малко небрежно към това основно изискване. Случи ми се интересна пещера, увлякох се в събиране и останах да спя на входа й, след като бях казал, че ще се върна в лагера вечерта. Прибрах се на сутринта росен-росен и намерих Дейвид и Пол Еверет доста кисели. Оказа се, че цяла нощ са се безпокоили за мен, а на сутринта, вместо да си гледат другата работа, започнали да стягат спасителната група. Чак сега размислих колко възможности за нещастия, загубване и прочее имаше на всяка крачка и вече не повторих „гафа“.

Мъчните пътеки

Често разговаряхме за експедицията на Крис Бонингтън, която по това време щурмуваше Еверест. При всичките неизмеримо по-големи трудности алпинистите поне имаха това предимство, че виждаха върха пред себе си. Задачата им беше ясна и целта — определена. Вярно, отрицателен резултат също е нещо, но ние не можехме да си позволим лукса да разочароваме толкова много хора (да не говорим за себе си). Освен това стара истина е, че е важен РЕЗУЛТАТЪТ — оправдания и обективни причини не интересуват никого.

Ден след ден тръгваха упоритите и амбициозни момчета. С някои от проникваческите групи ходех и аз, но повечето „следвах“ откривателите — събирах буболечките от вече откритите пещери. Такава ми беше задачата. Обикновено групите просичаха с мачетето пътека до някоя от реките и тръгваха по водата, нагоре и надолу, докато стигнат извора или губилището на реката. Някои от околните реки извираха от отворени пещери, други се губеха в разклонени и много опасни от заливане пещерни системи. При бързото увеличаване на водата в новогвинейските реки проучването на губилищата беше съпроводено с постоянен риск и напрежение, налагаше се да се оставят хора за наблюдаване на времето. Тези проверки по реките дадоха резултат — д-р Джон Бъкан и Дейв Брук (и аз след тях) проникнахме в 600-метровата пещера до губилището на Ок Финим. Още няколко губилища и малки пещери бяха намерени тук и там, но, общо взето, настроението беше мрачно. Големи дупки нямаше и нямаше. След много трудности разузнавачите достигнаха странните образувания, изглеждащи на снимките, направени от самолет, като кръгчета всред джунглата. Оказа се, че това са огромни по размери пропасти, но за жалост завършваха с блокажи на „някакви си“ 150 м дълбочина. Пещерняците, които се спускаха по единичното въже край отвесните им стени, можеха да се наблюдават от ръба като на филм — малки, ярки петънца. На дъното на една от пропастите (Гъртойл) растеше цяла гора, течаха потоци всред грамадни блокове — истински загубен свят, както в книгите на Конан Дойл, Херберт Уелс или Обручев. Вместо птеродактилите, които биха били тук много на място, махаха кожестите си криле гигантски плодоядни прилепи от род Dobsonia. В друга подобна пропаст (Ле Буум Тем) нашите водачи демонстрираха чудеса от ловкост и безстрашие, спускайки се по прогнилите лиани и паднали стволове на 120 м дълбочина и поразявайки безпогрешно със стрелите си няколко прилепа. Месото на тези животни е истински деликатес, за което мога лично да свидетелствувам.

И все пак пътят към центъра на Земята изглеждаше трайно затворен — Харон не се подкупваше ни с кини, ни с каури, ни с австралийски долари, ни с левове. Възможността за дълбоки пропасти си остана (и си стои и до днес!) само потенциална. И все пак един ден се разчу, че желаната „биг кейв“ май е намерена.

Това беше паметна вечер. С Анди Ивис бяхме направили временен лагер (нар от пръти с обтегнат над него полиетилен) недалеч от Гъртойл. Седяхме край огъня с папуаските си носачи и си упражнявахме скромните познания по пиджин инглиш. По едно време безшумно се появи от тъмнината Римниок.

— Трипела маста пайндим бикпела хол билонг стон! — обяви той тържествено. (Тримата господа са намерили голяма пещера.)

Оказа се, че „господата“ са д-р Джон Бъкан и оздряващите му пациенти Стив Крабтри и Алан Гоулборн. Немея, един от носачите от племето уокамин, в чиито ловни райони се намирахме, ги беше завел да видят една пещера и обитаващите я „летящи лисици“ (така наричат на английски плодоядните прилепи). Високо в 120-метровата скала над гигантската долина Селминум те попаднали в пещера с широк вход, но не след дълго завършвала с блокажи. Слизайки по обратния път обаче, те обърнали внимание на друга дупка под първата, от която се вдигала пара. Вмъкнали се в нея и се озовали в просторна зала в горния край на сипей от гигантски блокове. Оттук нататък суперлативите трудно могат да бъдат избягнати. Централната галерия, висока и широка по 20–25 м, водела километри навътре в масива от дарайски варовик. Стив и Алан оздравяли набързо и на следния ден заедно с новопристигналите Тони Уайт, Дейв Йендл и Джон Донован продължили проникването. Станало ясно, че тази дупка „край няма“, че се разкриват нови галерии, етажи, водопади, сипеи, плетеници… Налагаше се по-дълго изследване. При входа на Горната пещера бе устроен лагер и складирана храна. Всички ние прекарахме много дни и седмици там, изследвайки „потънко“ гигантската система.

Междувременно същата вечер край огъня се случи нещо интересно. Римниок беше донесъл със себе си едно пухкаво кафяво животно, голямо колкото тлъста котка. Това беше кускус — едно от характерните новогвинейски торбести животни. Римниок го „избутал“ от гнездото му с дълъг остър бамбуков прът и го убил с удар по главата. Ужасно ми се дощя да имам кожата и черепа на кускуса и затова малко безцеремонно го измъкнах от ръцете на ловеца.

— Ми гивим форпела катиридз лонг сикин билонг хим на хед билонг хим! (Давам четири патрона за кожата и черепа му!) — заявих, след което пъхнах в ръката му четири български ловни патрона и започнах да дера кускуса с ножа си. Одрах го, после връчих месото на носачите. Вторият носач сръчно го изкорми, оплете червата на плитка, наниза всичко на дървени шишове и започна да го пече. Римниок обаче показа със знак, че не иска да яде, обърна се и не се докосна до месото. Ние всички получихме по едно парче и го изядохме с голямо удоволствие. Чак тогава се заинтересувах от странното държание на Римниок. Знаех вече от Кевин за независимия характер на планинците — те не вдигат шум, не устройват скандали, но ако ги засегнеш, просто си отиват. Всякакви преговори после са излишни. Тихичко разпитах другаря му каква е работата. Оказа се, че те, макар и от едно село, били от различни „кланове“. Римниок можел да яде кускуса само ако е опечен с кожата и космите. Другият пък имал за тотем[2] кускуса и можел да го яде само ако е одран — тогава той няма вид на кускус, а е просто парче месо. След този случай много внимавах да не объркам нещо, като имах предвид сложната душевност на тези хора.

[1] Сафра — прибирането на захарна тръстика в Куба (б.а.) ↑

[2] Личен, семеен или племенен знак у индианците и други народи (б.а.). ↑

Сампела ток ток билонг ол пипел билонг папуа ниугини

Преводът на това странно заглавие е нещо като „Няколко думи за хората на Папуа Нова Гвинея“. А езикът? Наричат го „ток писин“ или „пидзин“, или „пиджин инглиш“, или „неомеланезийски“. За този странен език, на който говори почти половината от тримилионното население на Папуа Нова Гвинея, ще стане дума малко по-късно. Нека видим какви са тези хора, които сега по странните прищевки на историята са на път да образуват единна нация. Когато стана ясно, че независимостта е на прага, постави се въпросът за названието на новата държава. Дълго време южната част се наричаше Папуа, а северната — Нова Гвинея. (След 1949 г. бе образувана Територията Папуа и Нова Гвинея.) Предлагаха се много имена, създадена беше специална комисия, но „парламентът“ отхвърли препоръките й. Между предложените имена беше и „Парадизея“ по латинското име на един род райски птици. Въпросът се оказа по-сложен, отколкото изглеждаше.

Съвременното поделяне на новогвинейското население на „племена“ и „народи“ е дело на европейските изследователи и е доста произволно, още повече, че езиците на отделните групи села често неусетно преминават един в друг. То е направено не толкова на научна основа, колкото за целите на администрирането на територията. Повечето „племена“ не са имали самоназвания и имената им са дадени от изследователите, мисионерите и патрулните офицери често по случайни хрумвания. Жителите в делтата на река Пурари фигурират на картата като „намау“ (глупави). С това име ги е ощастливил един мисионер, който срещнал трудности в покръстването им. Един от най-големите „народи“ на острова (над 120 000 души) се нарича хаген, а това е името на убития през 1895 г. по време на наказателна експедиция администратор на Германска Нова Гвинея Курт фон Хаген. „Новогвинейци“ и днес наричат главно жителите на бившата германска част, а после подмандатна територия Нова Гвинея. Постоянният страх у жителите на „Папуа“ (бившата австралийска колония), че ще бъдат потискани от по-многобройните и стопански по-напреднали „новогвинейци“, само увеличава тази терминологична бъркотия. В допълнение жителите на другите стотици острови, съставляващи новата държава, съвсем не са „новогвинейци“ в географския смисъл на думата. Силно развито чувство за обособеност имат жителите на двата северни Соломонови острова Бугенвил и Бука. В антропологично и в културно отношение те са близки до своите събратя от южните Соломонови острови, а по волята на колонизаторите са се оказали в отделни държави. Населението на индонезийската част на големия остров сега официално се нарича „ирианци“. Ако човек прелисти някоя от издадените напоследък (главно от австралийци, живеещи в Папуа Нова Гвинея) книги, ще види, че авторите доста се затрудняват как да наричат с една дума жителите на държавата. Австралийският автор Нелсън (1972) в своята книга „Папуа Нова Гвинея — черно единство или черен хаос?“ прави анализ на опитите да се намери подходящо име на държавата и народа и се спира на популярното        „Niugini“ и „Pagini“ (на пиджин). Съветските автори начело с Н. Бутинов наричат „папуаси“ цялото коренно население на Нова Гвинея, включително Западен Ириан. Това е удобно название, въпреки че един толай от Рабаул трудно би се нарекъл папуас. Самото название Папуа Нова Гвинея е компромисно между желанията на Севера и Юга, но е дълго и тромаво и от него съвсем не може да се произведе име като „папуановогвинеец“. В крайна сметка не е задължително името, с което чужденците наричат един народ, да съвпадне с неговото самоназвание — гърците, албанците, финландците, корейците и китайците са само някои от многото примери.

Според Брук (Население мира. Этнодемографический справочник, Москва, „Наука“, 1981) в държавата Папуа Нова Гвинея се различават „папуаски народи“ (над 2,5 млн. души) и „австронезийско семейство“ (465 хил. души), което отразява разделянето на местното население на по-древни жители, говорещи папуаски езици и живеещи главно във вътрешността на острова, и по-нови (относително) заселници, говорещи на меланезийски и полинезийски езици и живеещи главно по крайбрежието. Според същия източник в съвременна Индонезия живеят още 1275 хил. души, които се отнасят към групата на „папуаските народи“ (в Ириан Джая и на островите Тимор, Халмахера, Алор и Пантар). Също и в държавата Соломонови острови, която получи независимост през 1978 г., осемнадесет хиляди спадат към „папуаските народи“.

Откъде са дошли тези хора? Според досегашните изследвания Австралия и Океания не са част от зоната на антропогенеза — човекът е дошъл в тези области от другаде, най-вероятно от Югоизточна Азия. Преди 30 000 години водните прегради между Австрало-новогвинейската суша и земите, разположени на запад от нея, са били много по-тесни от съвременните. Първоначалното население на Малака и на сегашните Зондски острови е било от протоавстралоиден тип и е говорело на езици, които са в основата на сегашните папуаски езици. Преди 25 000–30 000 години то е било изтласкано на изток от вълните от австронезийски народи, дошли от север. Останки от тези най-примитивни жители на полуостров Малака са сакаите, изучени през 1875 г. от Миклухо Маклай. Преди около 5000 години нова вълна от „австронезийци“, говорещи главно на езици от групата на меланезийските, заема крайбрежните райони на Нова Гвинея. Примитивното натурално стопанство и труднопроходимият релеф на острова са довели до продължителна изолация на отделните племенни групи. Макар и без много жертви, обичайни са били схватките и минивойните между отделните племена или села. Те са имали в основата си обикновено някаква вражда или пък магически ритуал (както е било при споменатите маринд-аним). Разбира се, по отношение на военното дело простодушните новогвинейци също са били „изостанали“ от Европа. Схватките обикновено се изразявали във взаимни ругатни и завършвали след падането на първите жертви. Често явление бил наблюдаваният още от Маклай антагонизъм между крайбрежните и планинските племена. Папуасът се чувствувал твърде несигурен извън селото си и се движел винаги въоръжен. Това наблюдавахме и по време на нашата експедиция — налагаше се често да наемаме нови носачи с преминаването ни на „чужда“ територия. От стари времена е останал обичаят жените да носят всички тежки товари, а мъжете да се движат само със своите лъкове и стрели. Сега вече никой никого не напада, но „разделението на труда“ си остава — в селата жените продължават да бъдат „товарните животни“. За отбелязване е, че подобна традиция — мъжът да не носи нищо — съм наблюдавал и на остров Корсика. И там тя се дължи на същата причина.

Преброяването от 1973–1974 г. показа, че общата численост на населението в района на Телефомин е към 22 000 души. От тях около 4000 говорят на езика телефол. Това е племето телефолмин, а градчето обикновено се пише Телефомин. Околните племена са в по-близко или по-далечно родство помежду си: елиптамин, ферамин, урапмин, тифалмин, атбалмин, ом (сисимин), миамин, оксапмин, файолмин, уокамин, нинатамин. „Мин“ означава „хора“ и затова всички тези племена се обозначават като „група мин“ или „група ок“. Думата „ок“ („вода“ или „река“) присъствува в цялата система от родствени езици. Тези планинци са ниски, набити, с по-тъмна или по-светла кожа. В града повечето от тях носят вече европейски дрехи, но в селата през 1975 г. все още преобладаваха голите хора, носещи само една дръжка от кратуна за предпазване на пениса. Тази дръжка се нарича „камен“ и се прикрепя с връвчица за „колан“ от лико. В края на инициацията (обучението) в носа на младежа се пробиват пет дупки: една в хрущялната преграда и две двойки в ноздрите. В средната дупка се носи зъб от свиня или друг подобен предмет, а в малките дупки обикновено стърчат игли от крилата на казуар. В празнични дни в тези дупки се втъкват пера от райска птица. Мъчно бих могъл да си представя по-неудобно нещо от тези дълги клечки в носа, но модата е безмилостна. Образованите млади хора вече не си пробиват носа.

Когато минавахме през селцата на планинците и спирахме да починем, наблюдавах с интерес устройството на къщите, градините и „обществените постройки“. Селищата на новогвинейските планинци са малки, най-често се състоят от 6 до 12 къщи, понякога само 2–3, но има и с по 30–40 къщи. Често имат разчистена и добре пометена площадка, от едната страна на която се издига „мъжкият дом“ („Йорам“), а от другата — домът на духовете („амемам“ на езика телефол, което означава „забранен“, а на езика тифал — „амоук“ — „майчина къща“). На жените не е позволено даже да надничат в „мъжкия дом“. По време на моите пътувания ми се случи два-три пъти да преспивам в тези „общежития“. По ъглите всеки ловец си има място, където оставя лъка и стрелите си, и полица на стената за оставяне на дивеча. Там убитите плъхове, кускуси и птици няма да бъдат достигнати от кучетата, които съжителствуват с мъжете. Край двете огнища на пода с вечно тлееща жарава мъжете стоят приклекнали и приказват понякога по цяла нощ. Сутрин често някоя от жените оставя пред входа купчинка варено таро върху листа. Ако от убития дивеч нещо остане, тогава се носи в женските колиби. Всички къщи са на колове, под стрехите са струпани дърва за горене. Стените и подът се правят от пристегнати с лико кори от панданус. Отворът на вратата е 50 см висок и 40 см широк, през нощта се закрива с боядисана врата, която през деня е подпряна над отвора. Мебелировка няма. Вътре по пода се виждат само парчета кора и дъсчици за разтриване на таро, „бутилки“ от бамбук или кратуни, оръжия, сушещ се тютюн и мрежи за багаж „билум“. В някои къщи има накачени украшения от челюсти на свине или кускуси. В Телефомин, Елиптамин и други селища към горната „мебелировка“ вече се прибавят европейски предмети — канчета, мачете и даже транзисторни радиоприемници. Семейството обикновено има и „вила“ — градинска къща с горе-долу същото устройство, в която прекарва доста време.

Първите бели хора, проникнали в планините през 30-те години, са били учудени от сравнително високото развитие на земеделието. Това е един от белезите, по които поставяме новогвинейските „хора от каменния век“ по-високо от такива техни съвременници, като бушмените, австралийските туземци или тасманийците. В Чимбу и Вахги отпреди идването на европейците е съществувала даже система за изкуствено напояване. Телефоминските градини са по-простички. Мъжете отсичат няколко дървета посред гората, разчистват площадката и я ограждат. Отсечените дървета се изгарят. Мъжете засаждат ямс (главно в по-ниските райони) — това е само тяхна привилегия, докато жените засаждат таро и други култури. Какво представляват тези растения?

Тарото е грудки на няколко растения от родовете Colocasia, Alocasia, Xanthosoma и др., от които най-обикновен е видът Colocasia esculenta. В долината на Сепик, особено от племето абелам, се отглежда главно ямс (Dioscorea esculenta), а за особени случаи е предназначен церемониалният ямс (D. alata), чието стебло достига 4 метра дължина. В низините все повече навлиза в бита на местните хора касавата (маниок, маниока). Това са главно два вида от семейство Млечки (Euphorbiaceae) — Manihot esculenta и M. dulcis, многогодишни храсти, произхождащи от Южна Америка. Една от главните култури в Чимбу, а на места и в Западен Сепик са сладките картофи (батат, Ipomoea batatas). Разбира се, това растение няма нищо общо с картофите (Solanaceae), тъй като спада към съвсем друго семейство — Convolvulaceae. За хората от планините в Нова Гвинея тарото и сладките картофи са най-важните култури. Диетата на местните жители се допълва с плодовете на панданус, бобови, банани, захарна тръстика, тикви, в по-ниските места също така папая и ананаси. В гората познавачите събират и много други годни за ядене растителни части.

„Подвижното земеделие“ е много разпространено в тропиците и е кажи-речи единствената форма на обработване на земята всред племената от групата „ок“. То е истински бич за тропичната гора и за наше удивление открихме, че и в най-затънтените краища на Финим тел се срещаха изоставени градини. Въпреки първобитния вид на дъждовната гора почти навсякъде тя беше повече или по-малко вторична. Това се дължи на факта, че при подвижното земеделие дори и малкото население постепенно премества своите разчистени участъци през цялата гора. Привидно пищната тропична гора всъщност расте върху почва с малко плодородие, което за година-две се изчерпва. При липсата на торове единственият начин за възстановяване на почвеното плодородие е оставянето на участъка да „почине“, да обрасне отново с гора и подлес и да се разчисти отново едва след 15 години. Изборът на място за нова градина е голям майсторлък, местните специалисти се ръководят от невидими за страничния наблюдател белези. Светлозелената шума по дърветата и някои папрати показва, че земята още не си е „починала“ достатъчно, а наличието на някои насекоми е благоприятен признак. Има значение също така отдалечеността от селото, а и миналото плодородие на съответния участък. Върху разчистените участъци ерозията е много силна и оставянето на някои неизгорели стволове на дървета в градините допринася за намаляването й.

Ловът все още играе голяма роля в живота на планинците, тъй като те практически нямат домашни животни освен кокошките, свинете и кучетата. Свинете се убиват рядко, главно при церемониални случаи, и служат за разменно средство и престижен символ. Източник на животински белтъчини са главно гризачите (гигантски плъхове от различни видове), кускусите и другите торбести, а понякога и защитените от закона проехидни. Когато ловецът има късмет да убие казуар или „дива“ свиня, тогава е голям празник. Ядат и големите питони, както и вараните. С по-дребните влечуги, жабите, насекомите и горските плодове се занимават жените и децата, които са истински експерти в намирането им.

Под стената Хинденбург

Старият немски маршал едва ли е знаел каква гигантска стена носи неговото име. На места висока над 1000 метра и с обща дължина близо 30 км, стената Хинденбург възбуждаше нашето въображение още като я гледахме в Лийдс на австралийските аерофотоснимки. Никой не знаеше какво представляват отворите по нея, никой не беше достигал огромните извори на Ок Каакил в основата й. Явно е, че водите, които циркулират по платото, трябва да излизат някъде там, може би през предълбоки и дълги подземни системи… Трябваше да се провери. Един ден тръгнахме на път Пол Еверет, Тони Уайт и аз, водени от Аяним. Родното село на нашия водач беше Баумгабип, под самата стена. Дълго слизахме по един безкраен улей, докато вечерта се настанихме в селото. Оказа се, че там вече е бил един етнограф, който е купувал животни за някакъв музей. Вече никъде човек не може да бъде първи! Или, да кажем, почти никъде. Оказа се всъщност, че това суперзабутано място е на една важна пътека, която тръгва от Табубил, минава под стената и през Голгобип след една седмица яко ходене се стига до Телефомин. А защо е важна пътека? Защото при Маунт Фабилан (близо до Ок Теди) беше открита медна минерализация, оценявана на 200–300 млн. тона от 0,9 на сто мед със следи от злато, сребро и молибден. При Табубил Ок Теди Дивелопмънт Майнинг Къмпани имаше база и малка самолетна писта. Местните хора се наемаха да работят в мините и много от тях вече имаха транзистори, одеяла и тенекиени покриви по къщите си. Ето ти ги и хората от каменния век! После при обсъждането на експедицията беше изказана мисълта, че вариантът за превоз на огромния багаж до Лае, оттам до Маунт Хаген и Телефомин, след това с носачи до Финим тел и пр. не е бил най-евтиният. Другият вариант е бил да се натовари багажът на малко корабче в Порт Морсби, да се закара по река Флай до Киунга и след това с малките самолетчета до пистата на Табубил или до Телефомин. Ще го имаме предвид за бъдещи експедиции!

Настанихме се в Баумгабип и още вечерта се заех да събирам колекция от местните редки видове жаби. Да ги търся, беше съвсем безнадеждно, но вече знаех един сигурен начин. Седнах пред колибата в края на селото, сложих пред себе си един буркан сол и бях готов. Жените започнаха да се завръщат от работа, която се състоеше главно в събирането на дребни животни за ядене. Всяка носеше две-три жаби. Те знаеха къде да ги търсят. Търговията потръгна — жабите за мен, а за тях по една или по две (според качеството на жабата) лъжици сол. Докато се стъмни, събрах голяма колекция.

На другия ден поехме към основата на стената. Там вече бяхме едни от първите европейци. Вървяхме половин ден през гъсталаците покрай Ок Каакил и ако не бяха водачите, трудно бихме се оправили. Местата бяха едни от най-величествените, които човек може да види. Стигнахме до основата на стената, но… в изворите на голямата река не можеше да се влезе. Какво разочарование! В стената зееше един отвор, там папуасите се качвали да ловят летящи лисици. Имало навътре пещера, но как да се изкачим без съоръжения по отвесната 30-метрова скала, и то под непрекъснатия дъжд? Папуасите разбраха, че разчитаме на тях и се хванаха на работа. Те насякоха дълги вършини, нарязаха от гората „бушроуп“ (лико) и започнаха да майсторят гигантско скеле към отвора. Скелето се издигна около 15 м, но дъждът се усили, всичко стана много хлъзгаво и ги извикахме да се върнат. Откровено казано, не ми беше много ясно как под дъжда ще се изкача 30 метра по плъзгавите бамбуци, макар че, ако се беше стигнало дотам, навярно нямаше да се откажа.

Та този път кажи-речи нищо не свършихме, само разузнахме обстановката. Упоритите Тони, Дейв Иендл и Фил Чапман обаче се върнали там през ноември, когато аз кръстосвах Нова Ирландия. Те довършили плетеницата от бамбук и лико, достигнали пещерата и вътре открили система от коридори и пропасти, на дъното на които ревяла река.

Все пак за гигантските мащаби на стената и на карстовите системи, които трябваше да имат изход някъде по нея, резултатите бяха малко разочароващи. Оставаха някакви отвори в стената, но на такива гладки пасажи, че бяха недостъпни за нас. Тези отвори не даваха мира на моите приятели. Междувременно Тони Уайт успя да се „вреди“ на борда на хеликоптера, който пренесе Род Уелс до Финим тел, и да убеди пилота да мине покрай самата стена. Навътре продължавала „дълга тъмнина“, както обичаме да казваме. Надвесът обаче изключвал спускане отгоре, оставало да се намерят желаещи да се изкачат по гладката скала отдолу. „Дупката в стената“ остана да вълнува пещерняците и да ги подбужда към нови експедиции. И те не закъсняха.

Спираме в селото Бултем. Намираме се на едно от гигантските „стъпала“, които образуват водосбора на Горен Флай. В далечината се мержелее равнина, огромна и безкрайна. Това са заливните равнини около долното течение на Флай, която „пада“ само 20 метра за последните 800 км от своя криволичещ ход към залива Папуа. Тези неизбродни тресавища са рядко населени, но и тук живеят хора. Хората на саговата палма. Тази висока до 10–15 метра палма (Metroxylon sagus) е извънредно важна за жителите на блатистите области. Ние също опитахме (чак тук, в Бултем) ястие, приготвено от безвкусната й сърцевина. Жените стриват тази сърцевина и я прецеждат през сито от кокосови влакна. Изтичащата течност съдържа „сагово брашно“, което се изсушава на „брикети“ или някакво подобие на бисквити. Много от жителите на планините никога не са виждали саго, но за хиляди хора това е главната храна. Една палма дава към 200–300 кг сагово брашно, но за да се достави то, палмата трябва да се отсече. Листата се използуват за покриви и огради. Сърцевината на саговата палма е калорична, но почти лишена от витамини и протеин. Жителите на низините си добавят необходимите хранителни вещества главно чрез риболов, а също така и с отглеждане (върху платформи) на таро и банани.

Ток ток билонг бинетенг на стори билонг хим[1]

Постепенно се събра доста голяма колекция главно от различни насекоми. Носачите с интерес наблюдаваха как се пълнят кутиите с пъстри бръмбари и често казваха имената им. Явно беше, че тези хора познават гората и нейните обитатели на пръсти. Същевременно понякога чувах най-фантастични коментари за моите находки. Веднъж къртех кората на едно голямо дърво и събирах многобройните насекоми и стоножки под нея. Доближи се Аяним и се загледа в моите „обекти“. Няколко едри тежки бръмбара пасалиди пълзяха по гнилата дървесина, заобиколени от множество тънки стафилиниди. Последните са твърдокрили, но с дълго телце и къси надкрилия. Аяним посочи към малките стафилиниди, после към едрите пасалиди и каза с тихия си глас: „Ем пикинини билонг хим!“. (Това са негови деца!) Той явно вземаше стафилинидите за ларви на пасалидите (двете групи твърдокрили се срещаха почти винаги заедно под кората). Това беше едно от малкото погрешни неща, които чух от местните хора за тукашните животни. То обаче ме наведе на мисълта, че ще бъде добре да се съберат повече данни за названията на животните на местните езици и за поверията около тези животни, за използуването им в живота на местните хора. Споделих идеята с лингвиста на групата Пол Еверет и двамата пристъпихме към работа. Избрахме между носачите хора от различни племена и започнахме съставянето на един шестезичен речник на имената на местните животни. Кутиите с насекоми и банките със спиртосани жаби и гущери бяха подредени на масата от дървесна кора в бараката, а край масата насядахме шест човека. Аз записвах номера на животното и името му на латински (доколкото можеше да се определи в такава обстановка), а също така и описателното име на български (напр. „жълтокрил сечко“, „син хоботник на д’Албертис“, „ивичеста дървесна жабка“). Пол слагаше някакво английско име. Телок, най-образованият, казваше името на езика тифал. Бимансеп го повтаряше на телефол, Немеа — на уопки. Аяним помагаше с големия си опит. Ако някой от събеседниците знаеше някоя „стори билонг тумбуна“ (легенда) или „стори билонг диспела бинетенг“ (поверие, свързано с това животно), го разказваше на пиджин, а Телок го превеждаше на правилен (!) английски. Аз пък си го записвах на български. Получаваше се сложен латино-англо-българо-тифал-телефол-уопки речник, придружен с доста интересни бележки. Оказа се, че местните хора имат имена за всяка от десетките видове дребни жабчици, събрани от мен, за разните тлъсти ларви на бръмбари, за гущерите и за всичко останало, което се яде. Разнообразните и красиви пеперуди обаче имаха едно-единствено име: айок. Пеперудите не се ядат и не вредят пряко на хората. Дойде ред на едно от най-интересните, хванати от мен, насекоми — огромна бодлива „жива пръчица“ от неизвестния в България разред Привидениеви (Phasmodea). При вида й нашите събеседници явно се развълнуваха и бързо заговориха нещо помежду си. На нашия въпрос „Игат сампела стори?“ (Има ли поверие?) те отговориха, че не трябва в никакъв случай да се докосва това животно, защото иначе на човек ще се схване вратът, а може да стане и по-лошо. Въпреки страшния си вид обаче тази гадинка, както и всички „живи пръчици“ и „живи листа“ от този разред са напълно безвредни за човека.

Много още неща научихме от тези горски чада. Те знаеха да различават мъжките и женските бръмбари пасалиди, но упорито твърдяха, че разните други бръмбарчета около тях са им деца. Истинските им ларви пък носеха съвсем други имена и ги смятаха за отделен вид животни.

Английските обичаи се спазват, както е известно, дори и вдън гората. Всеки ден към 17 часа прекъсвахме работата, за да пием чай. След първите дни в уреченото време Аяним напомняше с тихия си глас: „Маста, тий тайм!“ (Господине, време е за чай!).

Повече от десет години минаха от тези наши занимания, а сякаш виждам пред мен като живи дружелюбните, но изпълнени с достойнство лица на нашите сътрудници, които толкова ужасяват европейците.

[1] Разказ за животинката и легендата, свързана с нея (пиджин). ↑

Няколко думи, които все пак искам да кажа

При многобройните ми пътувания по света съм се срещал с представители на какви ли не народи. Човек трябва да се отнася с тях като с хора с техните добродетели и недостатъци. Напоследък в литературата се налага по различни съображения или по инерция схемата за лошия бял човек и прекрасния негър (папуас, индианец, ескимос и т.н.), пред който белият е много виновен и трябва да се самобичува до края на битието. Тази схема силно опростява нещата и в крайна сметка не постига дори внушението, което цели. Както сензационните писания за канибалски истории и примитивизъм, така и неофициалното табу да се каже, че жителят на тропиците може да бъде канибал, убиец, лентяй, досадник и прочее, довеждат до неточна и едностранчива представа за тези хора. А що се отнася до папуасите, без да изпадам в Миклухо-Маклайско умиление, мога да кажа, след много пълни наблюдения, че това са забележителни хора. Малко са местата, където невероятният скок от каменния в атомния век може да се наблюдава с такова вълнение, както в Нова Гвинея. Човекът, който откача от шията си черепа на баща си или на убития си съсед, за да закачи транзистор, поразява въображението. Новите държави се стесняват малко от тези гледки. В някои африкански страни дори е забранено да се снимат битови сцени и полуголи хора. Но кой ще дойде в Конго или Нова Гвинея, за да снима заводи? Та и в Бавария отиваш, за да снимаш стария Мюнхен или Октомврийския празник — това, което е различно, което не се среща другаде. По-късно това се осъзнава и започват даже да навират на чужденците овчарски кошари и лъжекаракачански станове, но вече не е същото. Затова се радвам, че можахме да се срещнем с истинските планински папуаси, с неподправения им бит и душевност. И да присъствуваме на едно истинско, неповторимо и невероятно зрелище — обявяването на независимостта на Папуа Нова Гвинея и свързаните с това празненства в Телефомин.

Тази сладка дума независимост

В началото на 70-те години Папуа Нова Гвинея остана една от последните големи формално зависими територии в света. Всеобщият процес на деколонизация не можеше да отмине и този край на Земята. В самата Австралия вече дълго време се водеха дискусии за промените, които трябва да се извършат в статута на управляваната от Канбера територия. Междувременно настъпиха редица събития, които изкараха или са на път да изкарат източната половина на големия остров от икономическата и политическата летаргия. През 1964 г. бяха проведени избори за Палата на събранието (парламент с ограничени функции). През 1967 г. започна да работи огромната медна мина Пангуна на остров Бугенвил. Там се добиват 180 хиляди тона меден концентрат годишно, а запасите се оценяват на 1 млрд. тона. Делът на медта в износа рязко се увеличава, от 22,2 млн. долара през 1971–1972 г. на 125,6 млн. долара през 1972–1973 г. През 1980 г. влезе в строя една от големите електростанции в света на река Пурари, с мощност 1,5 млн. киловата, предназначена да преработва австралийски боксит. През 1966 г. се открива университет в Порт Морсби, през 1967 г. — Висш технически институт в Лае, изникват няколко колежа в Горока, Булоло и др. — всичко това допринася да се създаде будна местна интелигенция, която търси форми за политическа изява. Страната все повече стъпва на краката си в икономическо отношение, което засилва стремежите към независимост.

Едва след 1967 г. се създава истинска система от политически партии в страната. Най-влиятелна между тях е Пангу Пати (съкращение от Papua and New Guinea United) c водач журналиста Майкл Сомаре. Партията си поставя за цел в най-скоро време страната да получи независимост, като запази добри отношения с Австралия. Предложенията на други политически групи (Нова Гвинея да бъде включена като седми щат на Австралийския съюз, да бъде отложена независимостта за по-далечно бъдеще) едно по едно отпадат, независимостта чука на вратата. През юни 1972 г. Майкл Сомаре стана главен министър, а на 1 декември 1973 г. Папуа Нова Гвинея стана самоуправляваща се територия, всъщност вече държава. Междувременно в Австралия лейбъристите дойдоха на власт и техният водач Гоф Уитлъм побърза да потвърди, че предизборните им обещания за независимост на Папуа Нова Гвинея не са празни думи. След 1 декември 1973 г. Австралия вече не се смяташе за колониална държава, а Нова Гвинея бързо се подготвяше за очаквания ден.

Още през 1970 г. беше направена широка анкета за ново име на страната. Четири имена бяха предложени на Подборния комитет за конституционно развитие: Ниугини, Нова Гвинея, Парадизеа и Пагини. Комитетът предлага Ниугини, но делегатът Тоуа Капена внася поправка с искане да си остане старото име (Папуа Нова Гвинея) и това (за съжаление) се приема. Старият политик сър Джон Гиз още през 1962 г. предлага да се създадат знаме и химн на страната. Новото знаме, нарисувано от едно момиче от Папуа, за пръв път се развява през 1971 г., след приемането на Закона за националната идентичност. Консервативната Обединена партия се противопоставя на новото знаме и гласовете се разделят 31:31. Тогава спикерът (председателят) на парламента Джон Гиз упражнява правото си на крайно решение и новият флаг е приет. А той наистина е много красив. Усилията на Пангу пати за единство под девиза „Едно име, една страна, един народ“ продължават. Борбата е сложна. Някои нейни членове настояват за официално обявеното в програмата й многорасово общество без никаква дискриминация за никого. Други искат да се изхвърлят незабавно всички бели от страната. Сомаре последователно отстоява програмата на Пангу пати както за единство и равенство, така и против опитите за сепаратизъм. А те са многобройни в самото навечерие на независимостта. През юли 1969 г. толаите създават Асоциация „Матаунган“ („Поглед напред“). През същата 1969 г. в Киета се създава движението „Напидакое навиту“ с искане да се отдели богатият с мед остров Бугенвил от Папуа Нова Гвинея и да се обедини със Соломоновите острови. Искането на бугенвилците е подкрепено от силни етнически и други доводи. Те действително по каприза на колониалната история са се оказали в една държава с Нова Гвинея, с която нямат нищо общо. Но нима не е същият случай с Биафра и толкова други богати „парчета“ от механично създадени колониални творения? Сомаре е решен да не допусне сепаратизъм. Той отхвърля и искането на възникналото през април 1973 г. движение „Папуа бесена“ (Долу ръцете от Папуа), чиято водачка депутатката Жозефина Абайджа настоява за самостоятелна държава Папуа. На 18 юни 1975 г. се взема решение да се провъзгласи образуването на единна независима държава Папуа Нова Гвинея, което влиза в сила на 16 септември същата година. Както ООН, така и австралийското правителство отказват всякаква подкрепа на сепаратистите и обявената в началото на септември 1975 г. „независимост“ на Бугенвил и Бука („Република на Северните Соломонови острови“) остава без последствие. На 15 септември по обяд на централния стадион в Порт Морсби е спуснато австралийското знаме, а на 16 септември тържествено е издигнато новото червено-черно-златно знаме на Папуа Нова Гвинея. Същата церемония беше извършена в Телефомин, административния център на Западен Сепик. Тук вече и ние бяхме свидетели.

На 15 септември Кевин, Крис, Ноел, Майк, Сид и аз пристигнахме в нашата къща в Телефомин. Отвсякъде се стичаха групи планинци от различни племена, окичени с пера и въоръжени с лъкове и стрели. Беше им казано, че ще има голям „синг-синг“ (празник) и всички бяха много въодушевени. Вечерта на церемониалната мачта беше издигнато… австралийското знаме. Знамето на Папуа Нова Гвинея се развяваше там вече няколко години, но сега трябваше да бъде свалено и тържествено издигнато на другия ден, за да се придаде на акта тържественост.

Вечерта си сготвихме къри, дълго събирах ручейници по лампите, а в полунощ взех пушката, излязох на терасата и гръмнах „сватбарски“, а в това време англичаните пееха „хепи индипендънс ту ю“ (Честита независимост!). Деветдесетгодишната колониална история на Папуа Нова Гвинея завършваше, но страната оставаше в Британската общност, а държавен глава продължаваше да бъде кралица Елизабет II, представена от генерал-губернатора. За такъв беше определен живописният френско-англо-папуаски потомък сър Джон Гиз. Пред мен е снимката му като спикер на парламента: дебели очила, напудрена средновековна перука и наметка от перата на райски птици. Истински цар от приказките…

През деня се струпахме край церемониалната мачта да наблюдаваме замяната на знамената. Черните полицаи взеха „за почест“, белият „главен киап“ Кийт спусна знамето и заедно с новия си черен колега издигна знамето на Папуа Нова Гвинея. Изредиха се да говорят няколко души и накрая Кийт призова милостта на „бикпела Джизъс Крайст“ (Великия Исус Христос) върху новата държава.

Синг-сингът можеше да започне

Зрелището беше неописуемо. Едно широко поле, покрито с клади, на които се печаха месо и таро. Многобройните, докарани за случая свине (отчасти заплатени от държавата) бяха убити пред очите ни със специални стрели за свине, наречени „даал“. Думата свиня на езика телефол се нарича „конг“, а женската — „конг афек“. Думата „афек“ означава „стара жена“. Та промушиха жертвените прасета с острите бамбукови стрели и ги наслагаха да се пекат с кожата и космите. Папуасите обикновено така пекат всичко — няма чистене, няма кормене. Междувременно групи от всички околни племена тичаха по единственото шосе и се тресяха в ритъм. Тези групи бяха отрупани с толкова много украшения и оръжие, че можеше да стигне за всички музеи в Европа. Уопкимин, тифалмин, телефолмин, елиптамин, оксапмин — всички те в миналото са били в постоянна вражда помежду си, а днес бяха призовани на общ пир. Личеше обаче, че това не са фолклорни групи, а съвсем натурални войни и ловци, държащи по навик оръжията си готови на една територия, която традиционно е смятана за чужда и потенциално враждебна. Ето, отделните групи се хранят поотделно, не се смесват. Същевременно наоколо се трупат „зрители“ в европейски дрехи, европеизирани работници и дребни чиновници от центъра на окръга. Някои от тези чиновници се включват в танците, като се обличат с държаните „вкъщи“ традиционни одежди. Тук „обличат“ всъщност означава обратното. Ето един наш познат, писар в местния съвет. Този човек е свалил ризата и шортите си и се е накичил с гердани от раковини. В носа си има зъб от глиган (по-точно подивяла домашна свиня), а на главата си има сложна постройка от раковини каури, пера от райска птица и от новогвинейски орел. Други носят снопчета пера от казуар, нокти от същата птица, огърлици от кучешки зъби, а броят на препарираните райски птици по танцьорите е просто ужасяващ.

Дефилират млади папуаски. Според нас те са на възраст 40–50 години, но Хауард и други познавачи твърдят, че са между 16- и 18-годишни! За нас те са невероятно грозни, между полинезийките и меланезийките разликата е от небето до земята. „Красавиците“ са намазани с бяла глина и са украсени с перата на пурпурната райска птица, някои имат шапки или ивици кожа от кускус. Украшенията им са незначителни в сравнение с тези на мъжете. В обикновения живот жените изобщо не се украсяват с нищо. Кипренето е привилегия на мъжете — папуасите, изглежда, се учат от райските птици. Жените си знаят, че са ценни и без това, тъй като раждат децата и вършат голяма част от тежката работа. Те не си дават според нас никакъв труд да бъдат привлекателни.

На празненството присъствуват и деца от местното училище. Те са свалили европейските дрехи и са ги заменили с традиционните. Момиченцата носят малки престилки от трева, а момченцата „камен“ — тиквена дръжка върху пениса. Малчуганите държат по едно знаменце и с интерес наблюдават всичко, което става около тях. Те са надеждата на новата държава и са поколението, което трябва да извърши невероятния скок между двете епохи.

Ние направихме много снимки, а Сид Перу засне и филм. Разглеждам ги и пак си припомням тези образи. Боядисаните с червена боя лица ядат горещо таро върху листа — това са ферамин. Ето друга група — пред тях са поставени два забележително красиви рисувани щита. Трета група тича по пътя и сякаш чувам глухото повтаряне на една и съща къса песничка и думкането на ритуалните барабани „кунду“ с опъната върху тях кожа от гущер варан.

Десет години изминаха оттогава. Понякога ми се дощява пак да видя тези хора, да поживея на платото Финим Тел. А знае ли човек…

За маските, стрелите и рисуваните къщи

Изкуството сякаш е в кръвта на новогвинейците. Из цялата страна ловците покриват тялото си с ритуални рисунки, дялат красиви дърворезбени стрели, вратите на простите колиби са сякаш картини. Но има области, които са си спечелили световна слава. Символ на върховете, достигнати от меланезийското изкуство, стана едно име — Сепик.

Точно преди сто години, през 1885 г., немският зоолог и пътешественик Ото Финш открил устието на голямата река, а през 1887 г. друг немец — географът и астрономът Карл Шрадер, пропътувал над 600 км срещу течението й. Бил открит пътят към вътрешността на острова и… към разграбването на уникалните творения на сепикското изкуство. Всред ценителите от Европа и Америка бързо се разчуло, че в селата покрай Сепик могат да се придобият за стотинки и дрънкулки изключителни маски, дърворезби и други произведения на местните майстори. Търсенето на сепикските маски и други изделия се засилва особено след 1945 г. заедно с улеснения достъп до района. Междувременно властите вземат мерки за опазване на предметите с археологична или уникална художествена стойност. Сега износът им става с удостоверения от музея на Папуа Нова Гвинея в Порт Морсби, но повечето ценни неща са измъкнати от пъргавите търговци и контрабандисти. Вече е уредена цяла сувенирна промишленост, но изделията са все още забележително красиви и са важен източник за препитание на местното население. Изменя се техниката на обработка, навлизат железните сечива, наред с традиционните материали в маските се вграждат копчета, монети, тъкани, стъкло и парчета пластмаса. Остават обаче основните идеи, които векове наред са вдъхновявали безименните майстори.

Изкуството тук е вътрешна потребност на хората. С резба и рисунки се покриват не само ритуалните предмети, но и най-обикновените предмети за всекидневна употреба. Рисунките съчетават реализъм с най-майсторска стилизация. Те изразяват култа към прадедите, старанието да се умилостивят злите духове, да се осигурят подкрепата на добрите и успехът в лова. Много от рисунките са просто „за красота“, съчетани цветни петна, точки и линии, орнаменти върху стрелите и щитовете. Различават се няколко свързани помежду си стила, още недостатъчно изучени. Те използуват различни материали според наличието им в дадената местност: твърдо и меко дърво, нишки от тръстика и сагова палма, косми, пера, глина, семена, зъби. Майсторите са почти изключително мъже — в новогвинейското общество разделението на работата на „мъжка“ и „женска“ е особено стриктно. Жените правят само гърнетата и малък брой други предмети за всекидневна употреба. Ритуалните предмети са изключително мъжка привилегия. Те се съхраняват в мъжкия дом или в специални култови помещения и на жените е строго забранено дори да поглеждат някои от тях.

В рисунките и дърворезбите преобладават изображенията на човешки фигури или глави, понякога силно стилизирани. По-рядко се изобразяват птици (казуар, орел рибар) или крокодили. Има много митологични мотиви, често трудни за разпознаване. Именно тях е важно да проучат и запазят специалистите, защото с комерсиализацията на сепикското изкуство и забравянето на старите легенди маските все повече се пригаждат към вкусовете на купувачите и се опростяват или „нашарват“, като традиционното им съдържание изчезва. Поради нетрайните материали, от които са направени, повечето предмети на изкуството в Нова Гвинея не са по-стари от 150–200 години, а обикновено доста по-малко. В някои райони при приемане на християнството от населението много „идоли“ са били унищожени. За щастие долината на Сепик е била слабо засегната от този бич за традиционните култури. Стотици и хиляди оръжия, украсени с дърворезба с голяма художествена стойност, са били изгорени от чиновниците на администрацията в опитите им да спрат междуплеменните разпри. Ние бяхме свидетели как бързо навлиза съвременният бит и в най-отдалечените райони на горен Сепик и е очевидно, че събирането в музеи на най-добрите образци на папуаското изкуство не търпи никакво отлагане. Още по-наложително е записването на многобройните легенди — „стори билонг тумбуна“, които могат да изчезнат за броени години. Тук важна роля могат да играят образованите новогвинейци, които добре познават местните езици и обичаи и се ползуват с доверието на съплеменниците си.

Една от най-забележителните форми на традиционното изкуство в Нова Гвинея е „монументалната“ — украсата на цели постройки. Някои от тези Хаус тамбаран (Къщи на духовете на прадедите) или Каунсил хаус (Къщи на съвета) са наистина невероятно изписани с всевъзможни фигури, украсени с нашарени дървени статуи, а и самата им форма ги прави истински шедьоври на архитектурата. Прочути са рисуваните триъгълни фасади на Хаус тамбаран в Маприк, високи над 25 метра, както и Домът на съвета в Ангорам. Сега с разпространението на християнството такива къщи почти не се строят освен като туристически атракции. В селата, през които минахме, ритуалните постройки бяха много по-малки, но също така нашарени. Вратите на почти всички колиби бяха нарисувани. На празненствата за ознаменуване на независимостта видяхме великолепни рисувани щитове, но с установяването на по-голяма сигурност и мир такива щитове вече не се правят. Стрели и лъкове продължават да се изработват главно за лов и почти всички стрели в района, където работехме, имаха някаква дърворезба, снопчета пера, боядисани ивици или други украшения. Стрелите се правят от бамбук или „пит пит“ (вид тръстика), като върховете са от твърд бамбук, „черна палма“ или друго дърво. Отрова никъде не видяхме да се слага. Стрелите са много дълги и се наричат на пиджин „сипиа“ (на английски „спиър“ значи копие). Лъковете се правят от много твърдо черно палмово дърво и за да ги опънеш, трябва да си истински Херкулес. Или… новогвинеец. Наричат се на пиджин „банара“. Ритуалните барабани кунду са нашарени със стилизирани геометрични фигури. На езика телефол стрелите с различно предназначение имат различни имена. Три- или четиривърхите стрели за птици се наричат „имак“, а стрелите за свине с коничен връх — „даал“. Общото понятие за стрела е „ун“. Има още „дили“ (бойна стрела) и много други видове. Ние бяхме ги научили на пиджин: „сипия билонг пик“, „сипия билонг капул“ и т.н. При бързия говор на телефоминците за европейското ухо е невъзможно да схване кога казват „ун“, а кога — „уун“ (птица), трудно се отличава „тин“ (пчела) от „тиин“ (око, съответно числото 13). Изобщо добре, че са измислили пиджин, но и него го говорят бързо.

Тук-там в Нова Гвинея и околните острови се откриват петроглифи — рисунки и гравюри върху камък. Една такава гравюра намерихме в Селминум тем заедно с избледнели антропоморфни фигури, останки от въглени и други следи от пребиваването на хора в пещерата. Много рисунки се намират по скалните ниши, обикновено погребални. Тези фигури понякога са странни, някакви гущероподобни същества с „антени“ на главите, истинска находка за привържениците на извънземните контакти. Някои стени на пещери в Чимбу и Истърн Хайлендс са истински картинни галерии. Такава е описаната от Кевин Уайлд Офафунга при Сонофи. Още по-странни са четирите човешки лица с издълбани 5 см дълбоки бразди, които видях при входа на пещерата Умарах в Нова Ирландия.

Странният език пиджин

Почти няма книга за Нова Гвинея или за Соломоновите острови, където да не се споменат поне две думи за „ток писин“, или „пидзин“, странният език, който помага на папуаския езиков Вавилон да преодолее своите трудности. И наистина, ако трябваше да търсим носачи, говорещи английски, доста щяхме да се измъчим. Вероятно щяхме да можем да говорим само с някакъв отговорник („формен“), а той да превежда на останалите. Сега ние дори не се удивляваме достатъчно на факта, че посещаваме едно от най-затънтените кътчета на Земята и можем да си седим с местния бивш канибал и да си приказваме като стари приятели. Това дължим на пиджина. Не съм бил още в индонезийската част на острова, но сигурно без пиджина холандците са могли да разговарят с твърде малък брой от островитяните, и то само с преводач. Сега „индонезийският език“, изглежда, че поема функцията на Lingua franca. А на изток? В безкрайните планини, по големите и малките острови, в далечната Хониара на Соломоновия архипелаг? Едно странно езиково творение се е появило преди един век и шествува и до ден днешен, съпроводено от ожесточена критика и гореща защита.

Трудно се изучават богатите европейски езици, а на европейците обикновено и наум не им идва да учат езиците на местното население. И ето, появили са се по света опростени, карикатурни форми, съчетаващи често местния граматичен ред със силно видоизменена, най-често английска или френска лексика. Който е бил в Нигерия, той е виждал в местните вестници специалната колонка на западноафрикански пиджин. На кантонския пиджин говорят жителите на Южен Китай с белите, филипинците и с други свои търговски партньори, за пиджини се смятат креолските езици, които се говорят в Хаити и по малките Антили, а дори и такива литературни езици, като суахили и африкаанс.

Люлката на ток писин е Бисмарковият архипелаг и по-специално плантациите на Нова Британия. В началото на 80-те години на 19 век немските колонисти създават там обширни плантации, главно за копра и наемат работници от различни местни племена. Те обаче не общуват с тях на немски, а на един новосъздаден жаргон на английска основа. Според някои автори това е било направено съзнателно от немците, за да не разбират местните хора какво говорят господарите помежду си. Според други пиджинът е „измайсторен“ от местните жители, които през 70-те години на 19 век са били откарвани по плантациите в Австралия и на Самоа, но някои са се връщали обратно на Нова Британия. Като по-опитни те са били използувани за надзиратели и са разпространили чудноватото езиково творение между различните местни племена.

Това двояко обяснение на произхода на езика е важно. Първото обяснение подчертава неговия характер като средство за общуване между господар и слуга, докато второто изтъква спонтанния му произход от народните низини. По-важното е обаче да бъдат преценени истинските възможности на този език (със или без кавички) като средство за издигане или за задържане на културното равнище на цели държави.

Меланезийският пиджин (някои смятат, че думата произхожда от силно изопаченото от кантонските китайци „бизнис“) има ограничена лексика (около 2000 думи или малко повече), комбинирана по закони, нямащи нищо общо с английската граматика. Самите думи обаче са на английска основа, поради което го наричат „пиджин инглиш“. Чете се, както се пише: пари е „мони“, New Guinea става Niugini, не се различават ф и n, глаголите получават окончание „им“, this fellow става „диспела“. Тази последна дума се среща често. „Фела“, съотв. „Пела“, е всяко нещо одушевено или неодушевено. Често се среща и думала „билонг“ с най-различни значения. „Този мой приятел е от Австралия“ ще стане „Диспела прен билонг ми билонг Аустралия“. „Ай“ е „аз“, но „мипела“ е „ние“, но без този, на когото се говори. Ако се включи и той, става „юми“. Между другото оказа се, че англичаните от експедицията (с изключение на лингвиста Пол) и докрая не можаха да научат поне основните неща от този език. Те разчитаха на неговата английска основа, но аз не разчитах на нея и накрая превеждах на другите от експедицията това, което казват носачите. Не че го научих кой знае колко, но по селата се оправях. Разбира се, между белите, които живеят постоянно или задълго в Нова Гвинея и особено в Робаул, има истински експерти по пиджин. Такива са Майк Бърк, Кевин Уайлд, Фред Паркър и още много други. Те упорито държат на пиджина и смятат, че на него може да се изразяват и най-отвлечените понятия. Библията и част от класическата литература са преведени много отдавна. За мен обаче е шокиращо да чета шекспировия „Юлий Цезар“ на пиджин, не зная как е за англичаните. Чуйте как звучи речта на Антоний:

… The noble Brutus

Hath told you Caesar was ambitious:

If it were so, it was a grievous fault,

And grievously hath Caesar answered it.

А ето превода на Джон Мърфи на пиджин:

… Brutus

Ia tokim yu long Kaiser i mangal.

Sopos olosem, bikpela pekato tru.

Tasol Kaiser Kalopa bekimpinis virua bilongen.

През 1953 г. ООН се обърна към австралийската администрация с искане пиджинът да бъде изкоренен от подопечната територия (той е разпространен главно там) като груба карикатура на английския. Според моите наблюдения това трудно ще стане, даже и властите да искат. Над 1 милион души вече използуват пиджин за общуване между племената и с властите. А и самата администрация на новата държава, изглежда, ще го запази като един от трите официални езика на държавата. Другият е „стандартният“ английски, който се поощрява като световен език, а третият — хири моту, или полицейски моту, езикът на Папуа (особено на крайбрежието). Моту е местен език, а изопачената му форма е била използувана от „туземната“ полиция, състояща се от представители на различни племена. „Хири“ са годишните търговски пътувания на моту за обменяне на грънчарски изделия срещу саго. Едно от възраженията срещу използуването на хири моту е, че той се оформя като оръдие на борците за „независима Папуа“. Освен това за новогвинейците от северния бряг и за жителите на Бисмарковия архипелаг хири моту е вероятно толкова труден, колкото и английския. Според мен бъдещето е на „истинския“ английски — средство за контакти с широкия свят. Пиджинът обаче ще си остане като възприето вече средство за общуване главно между необразованите хора.

Още малко подробности за ток писин

Една обикновена дума за новогвинейците е балус (самолет, първоначално значение гълъб). Как се казва автомобил или мотоциклет обаче, не зная, а и малцина от планинците са виждали тези неща. Коса е „гирас“ (от „грас“ — трева). Ако трябва да съобщя, че дълго ще пътувам до моята страна, това ще стане така: „… и го и го лонг плес билонг ми“. „Го“ може да се повтори до пет пъти, за да се подчертае голямото разстояние. Отвлечените понятия обикновено се изразяват или по сложен заобиколен път, или чрез директното възприемане на съответната английска дума. По-добре човек да си учи направо английски! В пиджина обаче има думи и от други езици. „Знам“ е „сави“ от испанския глагол „сабер“. От малайския са дошли „карабау“ (бивол), а предполагам и често употребяваното „бинетенг“ или „пинантанг“ (насекомо, дребно животинче). Съюзът „ма“ (и) заедно с някои думи е донесен от самоанските мисионери, „пикинини“ (дете, деца) е наследство от португалския, а господарите немци са оставили „тепих“ (килим) и изразителното „раус“ (вън!), съответно глагола „раусим“ (изгонвам). От местните езици, особено от толайския, са дошли много думи, като „лаплап“ (дреха), „ликлик“ (малко), „кай кай“ (храна, често се употребява и от белите).

Ток ток билонг писин ем пинис. Ем тасол.[1]

[1] Разказът за пиджина свърши. Това е. ↑

„Там има какви ли не болести…“

Едно от нещата, с които най-много плашат кандидатите за работа или пътуване в тропичните страни, са болестите и паразитите. И трябва да признаем не без основание. В Африка се сдобих с класическото ръководство на Мансън „Тропични болести“ и смятам, че то трябва старателно да се крие от всеки кандидат за тропиците. Само снимките на болните от различни паразитози са така ужасяващи, че можеш да ги сънуваш дни наред. Наистина болестите в тропиците са много повече и по-тежки от заболяванията в умерения климат и специалистите на работа в Африка, Азия или Южна Америка получават истинско „възнаграждение за страха“. За това има много причини: изобилие и висока активност на причинителите на инфекции, ниската санитарна култура на населението, лошото състояние на водоснабдяването и медицинското обслужване и много други. Но да видим какво е положението в Нова Гвинея, като предварително ще кажа, че за пет месеца спане в горите и шляпапе из мочурите не се разболях от нищо.

В сравнение с много други области в тропиците Нова Гвинея и особено планинските райони може да се смятат за здравословно място. Разбира се, първите бели заселници не са били на това мнение. В блатистите крайбрежия маларията и дизентерията са ги косили безмилостно. Много от кошмарните паразитози на Африка и Южна Америка обаче са непознати в Нова Гвинея — трипанозомози, дракункулоза, онкоцеркоза, лоаоза, жълта треска и още много други. В планините почти няма малария, във водата не се среща бичът на африканските реки — билхарцията (поне в планините). Билхарцията, или тук японската шистозома, се среща в низините, но на 2400 метра височина ние месеци наред пиехме вода от реките в джунглата без никакви последствия.

Нова Гвинея, разбира се, не е някакъв земен рай без болести. Лекарите епидемиолози, които знаят, че в тази страна са регистрирани 24 000 болни от проказа, че са разпространени речната рикетсиоза цуцугамуши, вухерерията и други заболявания, могат да погледнат скептично на моя ентусиазъм, но все пак аз смятам „планините в облаците“ за едно приятно в здравно отношение място за работа. Най-големи грижи ни създаваха упоритите тропични кожни инфекции. Там, където ръбовете на гумените ни ботуши търкаха прасеца на крака, бързо се появяваха ранички, които не зарастваха със седмици. Доктор Джон Бъкан ги мажеше с червен разтвор (еднопроцентов разтвор на меркурохром). Общо 12 души заболяха от диария, особено към края на експедицията. Въпреки, че редовно взимахме прогуанил, след завръщането в Англия двама души проявили признаци на малария. За отбелязване е, че групата прекара доста време в Порт Морсби и други низинни райони. Мен ме изядоха комарите в джунглата около Лае, но малария не хванах.

Интересно беше отношението на папуасите към лекарствата. Всеки ден се явяваха кандидати за „марасин“ (медицина, лекарство). Доктор Бъкан им раздаваше красиви едри хапчета поливитамин (6 витамина плюс желязо), от които имахме цял чувал. Те обаче показваха, че искат инжекция, от която явно нямаха никаква нужда. Всеки от нас носеше в раницата си достатъчно витамини и други безвредни хапчета за раздаване в селата, където спирахме да нощуваме.

Заслужава да се разкаже за още две „екзотични“ болести: хистоплазмозата и страшния новогвинейски специалитет куру, или „смеещата се смърт“.

Хистоплазмозата е болест, която се причинява от гъбичката Histoplasma capsulatum (в Стария свят). Тази гъбичка расте най-често в пещерите с гуано, но за щастие не се среща в Европа. При вдишване спорите й навлизат в белия дроб и предизвикват пневмония често с тежки последици. Има и други форми на хистоплазмоза, понякога с летален изход. В новогвинейските пещери тази болест също се среща. Едно обследване на 795 новогвинейци е показало, че 19 на сто от тях са били асимптомно инфектирани. Те не са се заразили в пещерите, а в други влажни места, където спорите на хистоплазмата също се развиват. В пещерите на Заир, Куба и други страни понякога се налага да се работи със специални маски за предпазване от тези гъбички. Беше интересно да се проучи и въпросът, доколко новогвинейските пещери са „заразни“. Д-р Джон Франкланд направи това изследване, като взе предварителни проби на 15 членове от експедицията и ги изследва отново след връщането им. От тях двама бяха получили сигурно хистоплазмозно инфектиране и седем — съмнително. Клинични признаци на заболяване не бяха развити от никого. За спелеобиолозите, които работят в гуановите пещери „с нос до земята“ или използуват аспиратор за всмукване на дребни насекоми, рискът за заразяване би трябвало да е по-голям. Досега обаче оцелях, въпреки че проучвах многобройни тропични пещери в Куба, Мексико, Перу, Нигерия, Танзания, Непал и къде ли не още. Това може би отчасти се дължи на известен имунитет, придобит в пещерите на Нова Гвинея още през 1975 г.

На езика на племето форе „куру“ означава „треперене“. И наистина, потреперваш, като четеш за тази страшна болест, специалитет на племето форе. Обичаят на тези хора да изяждат мозъка и други части от тялото на умрелите си близки като израз на почитта си към тях се оказал една от главните причини за непрекъснатото заразяване от тази тежка вирусна болест. За около една година болният (боледували главно жените) умирал в тежки гърчове, съпроводени от пароксизъм на безпричинен смях. Нищо не било в състояние да въздействува на невидимия причинител, медицината била безсилна, а жертвите — обречени. С разгадаването на тайната се заел американският лекар д-р К. Гайдусек, чех по произход. След двадесетгодишни усилия той установил, че се касае до т.нар. бавен вирус, десет пъти по-дребен от известните вируси и с много особено действие. Д-р Гайдусек успял да убеди хората от племето форе да погребват мъртъвците, вместо да ги изяждат. Това засега е единственото, което може да се направи срещу „смеещата се смърт“. За своето откритие през 1976 г. д-р Гайдусек получи Нобелова награда.

Ток ток билонг мони билонг Папуа Ниугини[1]

Когато заминавах за Нова Гвинея, бях подготвен да използувам австралийски долари. Да, но още в Порт Морсби се натъкнах на едни забележителни монети с крокодили, кускуси и всякакви други животни по тях. Още по-красиви бяха банкнотите, украсени с райски птици. Една малка книжка („ликлик бук“) на пиджин ми поясни загадката. И сега тази книжка е пред мен. Ето какво казва тя на безподобния „ток писин“: „Кина на тоя гавман и тинк бай и камап лонг намба 19 дей лонг мун април 1975. Тасол тайм диспела ейт мун и пинис лонг десемба 1975 юми но инап юсим мони билонг Аустралия кен“. Този текст би стъписал всеки професор по английска филология, но както за носачите от Телефомин, така и за ловците на акули от далечния новоирландски бряг, той значеше само едно: „Правителството смята да въведе кината и тоята на 19 април 1975 г. Само осем месеца до края на декември 1975 г. ние ще можем да използуваме австралийските пари“. По-нататък се обяснява, че тези нови пари ще са равностойни на австралийските. Под изображението на рибна консерва е даден и пример: „Сапос прайс билонг уанпела тин пис и 27 сен, юми кен баим лонг 27 тоя тайм мони билонг Папуа Ниугини и камап“. (Ако цената на една рибна консерва е 27 цента, ние ще можем да я купим за 27 тоя, когато дойдат новогвинейските пари.)

Ето и тези чудни парички, които, както и австралийските, изобразяват животни. Това, разбира се, е много по-добре, отколкото танковете и автоматите по монетите на някои други държави. Тоята и по големина наподобява австралийски цент. На монетите от 1 тоя е изобразена охраняваната от закона прочута пеперуда райска птицекрилка (Ornithoptera paradisea). На монетата от 2 тои виждаме красивата риба-пеперуда (Pterois volitans). Опасната, снабдена с отровни шипове рибка достига до 35 см дължина и в много райони на крайбрежието е силно намаляла. Специална книга, която обяснява значението на изобразените, охранявани от закона, животни обръща внимание, че между натрошения корал по плажовете се срещат и два вида много по-отровни риби — т.нар. „каменни риби“. На гърба си те имат по тринадесет много остри отровни шипа, които могат да причинят смърт. По красивите коралови плажове препоръчват да се ходи само с дебели обувки.

Монетата от 5 тои увековечава костенурката Carettochelys insculpta, единствен представител на цяло семейство Carettochelydae. Това е дълга до 60 см пресноводна костенурка с голямо значение за науката. Среща се в реките по южния бряг на Нова Гвинея и по северния бряг на Австралия и няма близкородствени видове измежду останалите костенурки. Изобразеното на монетата от 10 тои животно с навита опашка е петнист кускус (Phalanger maculatus), или капул (на езика телефол). Тази монета е много важна и в Нова Гвинея човек не трябва да пропусне да се запаси с голям брой такива монети. По пазарите на Порт Морсби и Рабаул, на Маунт Хаген и Горока може да се наблюдава една и съща картина: купчинки от по 3–4 сладки картофа или глава таро, или нещо друго, всичко „разфасовано“ за по 10 цента, или тои. Другите пари не са много популярни и ако трябва да дадем една кина за предпочитане е това да стане с 10 монети по 10 тои.

На монетата от 20 тои е изобразен казуарът на Бенет (Casuarius bennetti). Това е „тежка“ монета и съответно носи образа на един от гигантите на животинския свят в Нова Гвинея.

Серията обикновено срещани монети завършва с кината — голяма пара с два крокодила и дупка в средата. Дупката не е за украшение, а за да се нанижат монетите на връв и да се носят на врата. „Дрехите“ на папуасите обикновено не се отличават с голям брой джобове, а една кина за тези хора е истинско богатство. Така са се носили и нанизите от раковини каури, наричани „тамбу“. Каурите доскоро на много места заменяха парите. И досега се знае точно колко дълъг наниз трябва да се откъсне за една брадва или колко наниза струва едно прасе. Дългите нанизи каури са били богатството на селото. Те са се пазили в специално помещение и са били разпределяни само при особени случаи.

Ако се вгледа човек в монетата от една кина, ще види, че на нея са изобразени и двата вида крокодили, живеещи в Нова Гвинея: соленоводният (Crocodylus porosus) и новогвинейският (Crocodylus novaeguineae). Соленоводният крокодил е по-търсен за кожата му, тъй като има по-дребни щитчета. Само 6 едри щитчета между предните крака образуват характерната за този вид розетка. Ендемичният му новогвинейски събрат не е опасен.

Сложна е крокодилската биография и малко от тези древни влечуги доживяват до гигантските размери, с които ги надаряват авторите на приключенски романи. Преди снасянето на яйцата женската прави гнездо от пръст, листа и клонки. Тя си помага с опашката и задните крака и понякога това гнездо достига 2 м в диаметър и 75 см височина. В това царствено ложе за 15 минути крокодилката снася 50–70 яйца (при соленоводния крокодил) и 30–40 (при сладководния), след което ги зарива и ги наглежда. Тя мокри гнездото, ако е много горещо, или го дозасипва, ако е хладно. След около 80 дни с майчина помощ се излюпват малките крокодилчета и плъзват наоколо да търсят насекоми и други дребни животни, с които се хранят. Ако, разбира се, междувременно те самите не са станали плячка на варани, кучета, прасета или на любителите на сувенири. Който е пътувал из тропиците, е виждал купчини от препарирани малки крокодилчета да събират праха в местните магазини. Това обаче е забранено почти навсякъде, тъй като преживелите милиони години крокодили могат да изчезнат от лицето на Земята за няколко десетилетия. Особено когато човешката алчност и късогледство се съчетаят с неблагоприятни природни условия.

Такова природно бедствие за крокодилите е била сушата през 60-те години, при което равнището на много от реките се понижило и за ловците станало лесно да избиват тези влечуги в много райони. Бандите от ловци на „пук пук“ (названието на крокодила на пиджин) прониквали все по-навътре срещу течението на притоците на Флай и Сепик, докато станало ясно, че при това темпо на изтребване на крокодилите в Нова Гвинея те скоро ще останат само в местните легенди. Правителството поискало от Службата за живата природа да разработи мерки за охрана на крокодилите — не само от природозащитни съображения, а и защото приход от 300 000–500 000 кини (тогава австралийски долари) годишно не е за изпускане. Бил приет закон, според който крокодилски кожи от екземпляри с корем, по-широк от 50 см (между големите люспи от двете страни), не могат да се продават. Целта била да се даде възможност на половозрелите екземпляри да снесат своите яйца и така бързо да се увеличи числеността на крокодилите в природата. Все пак бъдещето на индустрията за крокодилски кожи е в отглеждането на крокодилите във ферми. В природата само едно от 60 снесени яйца става в крайна сметка възрастен крокодил. Счита се, че за няколко години може да се достигне численост от 25 000–30 000 отглеждани във ферми крокодила. Това би дало препитание на много хора и би спасило от изчезване забележителните древни влечуги.

Има две още по-големи монети, но те се срещат рядко. На монетата от 5 кини можем да видим царствения новогвинейски орел (Harpyopsis novaeguineae) — най-едрата летяща птица в Нова Гвинея. Двуметровият размах на този великолепен орел все по-рядко се вижда над горите на големия остров. Гнездото си харпиопсисът прави по върховете на големите дървета, където го причакват ловките местни стрелци. Перата му са престижен символ и често само много „важни“ хора могат да ги носят.

На най-едрата монета личат националните символи — съзвездието на Южния кръст и прочутата райска птица. За тези птици си заслужава да поговорим отделно.

[1] Разговор за новогвинейските пари. — Б.а. ↑

Джунгли без маймуни

Ако крайбрежието на големия остров е напомняло на Иниго Ортис де Ретес за африканския гвинейски бряг, приликата явно не се е отнасяла и за фауната. Това естествениците открили доста по-късно. През 1875 г. автори като Лоусън все още са могли да твърдят, че в Нова Гвинея се срещат бизони, тигри, планини, по-високи от Еверест, и други такива чудеса. Но от изброената от Лоусън менажерия само гигантските паяци действително се срещат в този район на света. По-късно изследователите постепенно разбрали истината от колекциите, събрани от д’Албертис, Маклай и други сериозни пътешественици. Книгата на знаменития Дарвинов съвременник Алфред Ръсел Уолес „В страната на орангутана и райската птица“ окончателно поставила нещата на мястото им. Оказало се, че фауната на гигантския остров е колкото своеобразна и богата, толкова и „небалансирана“, както се изразяват зоогеографите. В новогвинейските джунгли няма нито маймуни, нито тигри, нито носорози. Там липсват люспестите бозайници панголини, лемурите, катериците, биволите и много още животни, широко разпространени на Ява, Суматра, Калимантан, Сулавеси и Филипините. Дълъг е списъкът на животните, които липсват в Нова Гвинея. В безкрайните блата няма да намерите нито едно опашато земноводно (тритон или дъждовник). Елените, хиляди от които сега пасат из мочурите на Западната провинция, са пренесени от човека, както и свинете и кучетата. Спокойно се движи пътникът из непроходимите гъсталаци — в тях мечките и леопардите са непознати.

Прострялият се на хиляди километри остров-континент обаче не е някое коралово островче, населено от десетина вида довеяни от вятъра и доплували в кокосови орехи буболечки. Ако множеството големи групи животни „блестят със своето отсъствие“, други са се развивали пищно и показват много общи черти със забележителната архаична австралийска фауна. И в Австралия, и в Нова Гвинея намираме (даже понякога едни и същи видове) еднопроходни и торбести бозайници, казуари, райски птици, много групи жаби и влечуги. Различията с австралийската фауна обаче също не са малко и стават толкова по-големи, колкото за по-низша група животни се отнася.

Еднопроходните, или яйцеснасящи бозайници са една от главните зоологични „атракции“ на Австралийската зоогеографска област. От трите останали на Земята рода от тези най-примитивни бозайници птицечовката се среща само в Австралия, бодливата мравкоядна ехидна в Австралия и Нова Гвинея, а едрата и много своеобразна проехидна е чисто новогвинейски специалитет. Ние бяхме там, където се срещат проехидните, но така и не успяхме да се снабдим с една-едничка за колекциите на Софийския музей. А и едва ли бихме получили разрешение за износа й от страната — контролът над износа на уникалните творения на новогвинейската природа е доста строг. Все пак голям брой забранени за износ животни — планински питони, папагали, новогвинейски крокодили, проехидни, намират пролука към чуждите, главно американските пазари. Редкият планински питон (Python boleni), един от които на бърза ръка изядоха нашите носачи, струва отвъд океана по 1500 долара двойката. Дори когато се даде разрешение за износ (само за научни цели), изнесеният материал остава завинаги собственост на правителството на Папуа Нова Гвинея, където и да е депозиран.

За Нова Гвинея са характерни също торбестите бозайници — дървесно кенгуру, бандикути, кускуси, общо 51 вида. Повечето от тях са много красиви нощни животни с кадифено-шоколадена, бяла, жълта или петниста кожа, с големи очи и кротък нрав. От висшите, или плацентните бозайници има само плъхове (някои от тях са с гигантски размери), прилепи и внесените от човека свине и кучета.

Прилепите са особено интересни — 65 вида на острова Нова Гвинея, 20 вида на Бисмарковия архипелаг (за сравнение 30 вида в Европа, 50 вида в Австралия, от които само 24 общи с новогвинейските). От най-малко двадесет и четирите новогвинейски вида плодоядни прилепа (Pteropodidae), наричани още летящи кучета или летящи лисици, някои достигат големи размери и играят важна роля в менюто на папуасите. Плодоядните прилепи се хранят често по крайбрежните палми, а някои видове от род Dobsonia обитават пещерите на колонии от по няколко десетки екземпляра. Един от осемте рода (Paranyctimene) и поне 14 вида са ендемични за Нова Гвинея и околните острови. Папуасите, особено планинците, строго охраняват пещерите, обитавани от „бляк бокис“, и периодично убиват с лъковете си по няколко от своите „живи консерви“. В планинските пещери живеят хиляди дългокрили прилепи (род Miniopterus), често пъти от същия вид (М. schreibersi), който образува грамадите гуано в нашите български пещери. Това е единственият див бозайник, общ за фауната на Европа и Нова Гвинея. Крайбрежните пещери по островите гъмжат и от всевъзможни други насекомоядни прилепи от родовете Emballonura, Taphozous, Rhinolophus, Hipposideros, Aselliscus, Myotis, Pipistrellus, Nycticeius, Chalinolobus, Kerivoula, Nyctophilus, Tadarida. През 1985 г. специалистът от Британския музей д-р Hill описа (въз основа на събрания от нас в пещерата Инум тем материал) новия за науката вид прилеп Hipposideros corynophyllus. Да, много са новогвинейските прилепи. И това не е за чудене — насекомите по тези места нямат свършване през цялата година, а и укритията в горите и многобройните пещери са в изобилие. Много от видовете са ендемични, но за отбелязване е, че всички родове насекомоядни прилепи в Нова Гвинея имат представители и в други райони.

Наистина, много неща няма в джунглите на Нова Гвинея. Местната фауна е относително небалансирана в сравнение с фауната на Големите Зондски острови. И все пак новогвинейската фауна е безкраен извор на новости и изненади за зоолога, който има щастието да попадне всред зеленото море или да посреща като мен утрото над тайнствените, потънали в мъгла клисури.

Райските птици — символ и грижа на Нова Гвинея

Споменах, че изображенията на райските птици могат да се видят из цяла Нова Гвинея и за разлика от „нашия“ лъв тези красиви птици все още обитават горите на тази страна.

Традиционно се смята, че първите пера от тези блестящи роднини на враните е донесъл в Европа баскът Себастиан Ел Кано, който поел в 1522 г. командуването на околосветската експедиция на Магелан. Перата били подарък за испанския крал от султана на молукския остров Тидор, а той пък ги бил получил като данък от подчинените си папуаси. Отрязаните крака на първите дошли до Европа кожички дарили тези птици с латинското име apoda (безнога), както и с поверието, че те живеят в рая, никога не кацат и се хранят с небесна роса. Истината е много по-прозаична, но перата на почти всички видове Paradiseidae са наистина връх на красотата. Всички най-ярки цветове, прекрасно съчетани, могат да се намерят по парадните одежди на мъжките. Женските, както често се случва при птиците, са със скромна перушина — те имат друга ценност. Биологичният смисъл на красивата външност и токуването на мъжките е да се даде възможност на женската да избере най-пълноценния мъжки за брачен партньор. Благодарение на намесата на човека обаче все повече се нарушава природното равновесие, мъжките силно намаляват и женските трябва да са „доволни“, ако изобщо си намерят партньор.

Сякаш ярките цветове не са достатъчни, та разточителната природа е дарила тези горски франтове с шлейфове, качулки, ленти, пръчици с блестящи пластинки и с какво ли не още. Този разкош обаче е „изял главата“ на великолепните птици.

През 1938 г. е била открита последната от известните ни 43 вида райски птици — високопланинската Astrapia mayeri. В някои източници могат да се срещнат и по-големи цифри за броя на видовете райски птици (до 70 и повече), но голяма част са били описани само по попадалите в Европа пера и са се оказали синоними или хибриди.

От известните четиридесет и три вида райски птици три се срещат само в Австралия, два са общи за Австралия и Нова Гвинея, два живеят само в Молукските острови, а тридесет и осем населяват Нова Гвинея. От тях в Ириан Джая са установени двадесет и седем вида (шест само там), а в Папуа Нова Гвинея живеят тридесет и два вида (единадесет само там). Прочутата голяма райска птица (Paradisea apoda) е жителка единствено на островите Ару край Ириан Джая. През време на големите празници на новогвинейците по танцьорите могат да се видят препарирани стотици от по-малките Paradisea minor, а по главите им често се виждат червените пера на пурпурната райска птица Paradisea rubra. Един от най-интересните видове е малкият „крал на Саксония“ с две дълги, подобни на папрат, пера на главата. Тази рядка вече птица, наречена Pteridophora alberti, краси и колекциите на Националния природонаучен музей в София. В гъстите бамбукови храсталаци слушахме често гласа на един друг вид райска птица, който удивително напомняше тракането на картечница. Когато този звук се разнесе на два метра от теб в непроходимия бамбук, неволно се стряскаш. Казват, че тази „райска“ птица е превръщала в ад живота на японските, американските и австралийските патрули, които са се дебнели в джунглите на големия остров по време на войната.

В названията на райските птици изобилствуват имена на крале и други знатни особи: Ерцхерцог Рудолф, саксонския крал, немския император Вилхелм, кралица Виктория, принцеса Стефани, кралица Карола. Това е рядко явление — обикновено на кралете и диктаторите не се кръщават животински видове. Обяснението е просто: красивите и могъщи животни (орли, лъвове и др.) са отдавна описани, а никой естественик не би дръзнал да нарече с името на държавния глава (и особено на съпругата му) някой червей или въшка. Райска птица — това е вече друго нещо.

Много столетия папуасите и молукците се украсявали с перата на прекрасните създания. Рядкото население, въоръжено с лъкове, живеело в относително равновесие с природата и не можело да застраши сериозно числеността на райските птици. През 18 век обаче положението рязко се променило. В Европа се появила модата на плюмажите и препарираните птици по дамските шапки. Като гъби изникнали фирми, които внасяли десетки хиляди кожи на райски птици (80 000 през 1913 г.). Явно било, че скоро красивите обитателки на големия остров наистина ще се преселят в рая. В Европа забили тревога и през 1919 г. в Лондон бил издаден закон, с който на тази търговия се сложил край. Сега изнасянето даже на отделни пера от райски птици се наказва със стотици долари глоба, но опасността за националния символ на Нова Гвинея съвсем не е отминала. Традиционният (разрешен от закона!) лов на райски птици за „нуждите“ на местните жители продължава, но вече все по-често с огнестрелни оръжия. Още по-тежки последствия има унищожаването на тропичната гора, което в Нова Гвинея сега започва. С разработването на горските масиви и на полезните изкопаеми планините бързо се заселват с хора, стрелящи безразборно и унищожаващи гората за целите на примитивното земеделие. Местообитанията на райските птици, някои от които имат твърде малки ареали, бързо могат да бъдат застрашени при стопанското развитие на Нова Гвинея. Ето защо службата за защита на природата в Порт Морсби прави големи усилия да обясни на населението нуждата от защита на тези птици, да намали вноса на пушки в страната и да проучи биологията на отделните видове райски птици. Тези изследвания се правят главно в специалния резерват в Байер ривър близо до Маунт Хаген.

Видове райски птици в света
(видовете в скоби се срещат само в съответната област)

Вид

Австралия

Папуа Нова Гвинея

Ириан Джая

Молукски острови

1. Loria loriae

x

x

2. Loboparadisea sericea

x

x

3. Cnemophilus macgregori

(x)

4. Ptiloris victoriae

(x)

5. P. paradiseus

(x)

6. P. magnificus

x

x

x

7. Lophorina superba

x

x

8. Manucodia ater

x

x

9. M. jobiensis

x

x

10. M. chalybatus

x

x

11. M. comrii

(x)

12. Phonygammus keraudrenii

x

x

x

13. Lycocorax pyrrhopterus

(x)

14. Parotia wahnesi

(x)

15. P. sefilata

(x)

16. P. carolae

x

x

17. P. helenae

(x)

18. P. lawesia

(x)

19. Seleucidis melanoleuca

x

x

20. Cicinnurus regius

x

x

21. Diphyllodes magnificus

x

x

22. D. respublica

(x)

23. Astrapia nigra

(x)

24. A. mayeri

(x)

25. A. stephaniae

(x)

26. A. rotschildi

(x)

27. A. splendidissima

x

x

28. Paradigalla carunculata

(x)

29. P. brevicauda

x

x

30. Macgregoria pulchra

x

x

31. Drepanornis albertisi

x

x

32. D. bruijni

(x)

33. Epimachus meyeri

x

x

34. E. fastosus

x

x

35. Semioptera wallacei

(x)

36. Pteridophora alberti

x

x

37. Paradisea raggiana

(x)

38. P. minor

x

x

39. P. decora

(x)

40. P. rubra

(x)

41. P. guilielmi

(x)

42. P. rudolphi

(x)

43. P. apoda

x

x

За казуарите, гълъбите и други птици

Едрите бягащи „щраусоподобни“ птици са представени в Австралия и Нова Гвинея със специален разред Казуарови (Casuari). По-едрите австралийски ему (Dromaius) са обитатели на откритите пространства, като африканския щраус и южноамериканските два вида нанду. Казуарите (сем. Casuaridae) са се приспособили да живеят в гъстите тропични гори. Три вида от тези забележителни нелетящи птици обитават Папуа Нова Гвинея: казуарът на Бенет (Casuarius bennetti) е най-дребен и се среща в планините на Нова Гвинея (до 3000 м височина), както и на остров Нова Британия. Висок е „само“ докъм 1 м, шията му е оцветена синьо и червено. Вторият вид (C. unappendiculatus) е твърде рядък и се среща в северната част на Нова Гвинея (в басейните на Сепик и Раму), както и на Нова Британия. Най-едрия казуар (C. casuarius) наричат „шлемоносен“, макар че и другите два вида имат костен израстък на главата, наречен „шлем“. Шлемоносният казуар достига 2        м височина и над 55 кг тежина. Има двойна кожна гънка на шията и се среща освен в Нова Гвинея още и в Северна Австралия. Това е птица на низинните гори. И при трите вида „шлемът“ е приспособление за издържане на ударите на клоните при бърз бяг из гъстата гора.

Гнездото на казуара достига 1 метър в диаметър. Женската снася 3–8 бледозелени яйца, които мъжкият мъти. От яйцата след 7 седмици се излюпват ивичести пилета, които трудно се забелязват в горския полумрак. Папуасите често ги отглеждат вкъщи, а после угояват казуара в специална кошарка, докато порасне. Тъмното им месо се яде, даже и аз съм опитвал от него. От перата и от иглите, в които са превърнати перата на крилата, се правят традиционните украси за глава, а големият нокът на средния от трите пръста служи за острие на оръжия. Казуарът, наричан на пиджин „мурук“, а на езиците от групата „ок“ — „кумсоп“, се смята за едно от най-опасните животни в Нова Гвинея. Той е боязлив, но засегнат в гората, нанася силни удари с крака, а с острия среден нокът може да разпори корема на човек. Всяка година по няколко души стават жертва при лова на казуари или при отглеждането им. Сега отглеждането на казуари във ферми се увеличава, тъй като с разпространяването на огнестрелното оръжие тези традиционни за папуасите птици бързо намаляват в природата.

Нова Гвинея е страна и на гълъбите. Повече от 300 вида от този разред населяват земното кълбо, но техните „царе“ са с новогвинейско жителство. Това са трите вида от род Goura — венценосните гълъби, най-едрите съвременни представители на разреда. Те достигат дължина 78 см и тегло до 2 кг. Сините красавци важно се разхождат по земята в крайбрежните гори, кълват плодове и от време на време издават звук, подобен на папуаските тамтами.

Веднъж, провирайки се в гъстата гора, около Финим тел, почти се спънах в необикновена постройка. Няколко филизи бяха събрани и свързани заедно като колибка или стар пчелен кошер. Земята около странното съоръжение беше старателно почистена и утъпкана в кръг като харман. По него имаше червени плодчета от някакво растение. Около „хармана“ изкусно беше сплетен пръстен от клечки. Явно бях късметлия да видя с очите си един от шедьоврите на птичата архитектура. Пред мен беше „любовната квартира“ на едно семейство от беседковите птици (сем. Ptilonorhynchidae), близки родственици на райските птици и като тях обитатели на Австралия, Нова Гвинея и околните острови. Някои от 17-те вида беседкови птици правят още по-сложни постройки. Най-големите майстори обкичват своите творения с цветя, а отвътре ги пръскат с бои и различни други материали, като освен човката си използуват специални четчици от кора или листа. Един от най-интересните видове е скромният кафеникав Amblyornis inornata. Около беседката си този истински градинар подрежда мъх, цветя, разноцветни насекоми, черупки, камъчета и други ярки предмети.

Жаби, змии, гущери, кускуси, гигантски плъхове

При пристигането ни в Порт Морсби бяхме настанени на квартири у познати австралийски и английски семейства. Моят хазяин беше Фред Паркър, една известна фигура в новогвинейската наука. Първия ден Фред с усмивка гледаше как жадно събирам супербаналните тропични животинки в градината му, а после ми даде ценни указания за събирането на земноводни и влечуги в Нова Гвинея.

Фред пристигнал от Австралия през 1960 г. и бил назначен за „киап“ — патрулен офицер — на остров Бугенвил. По това време този голям остров се смятал за доста добре проучен в херпетологично отношение. В резултат на четиригодишния престой на Фред на Бугенвил науката получила четири нови вида гущери, осем вида жаби и един вид змия червейница. После Фред работил като киап в централната част на острова, в Дару (близо до устието на река Флай) и другаде. Навсякъде събирал усилено и научил всички тънкости, специфични за Нова Гвинея.

Сега сравнявам това, което опитният херпетолог ми беше разказвал, със собствения ми опит от експедицията. Първо за надеждността на местните събирачи. Бях останал с впечатлението, че те знаят имената на всички земноводни и влечуги в дадената местност, но Фред твърдеше, че не е така. Знаеха имената на тези, които са опасни за тях или се използуват за храна, а много редките видове не познаваха. При заплащането трябваше да се стимулират да носят такива видове, каквито досега не бяха носили. След известен престой на едно и също място това ставаше трудно и местните събирачи изгубваха интерес към работата. Фауната обаче е толкова богата, че минават месеци, докато местният „асортимент“ се поизчерпи. Все пак херпетологът трябва да събира и лично в най-различни екологични ниши, в различни времена на годината и денонощието, а не да разчита изцяло на местните „познавачи“. Специалистите имат възможност да правят и звукозаписи и анализирайки ги, да търсят неизвестни видове жаби.

А жабите на Нова Гвинея са наистина удивителни. Между 150 и 200 вида населяват Големия остров и околните архипелази. Много от тях прекарват делия си живот всред влажния мъх и мокрото гнило дърво на горските великани и нямат изобщо попови лъжички. От яйцата се излюпват направо малки жабчета, които никога в живота си не виждат вода. Други се размножават в бързите потоци и поповите лъжички се държат за камъните с устните си вендузи, за да не бъдат отнесени.

Незабравимите вечери във Финим тел преминаваха главно под знака на жабешки концерт. Тропичната нощ е изпълнена с невероятно много звуци. Смятахме, че те се издават от насекоми, но според специалистите техен източник са дребни жабчета.

Ах тези малки като нокът безкрайно разнообразни дървесни жабки! Понякога могат наистина да подлудят човека. Ето, седя си край огъня, а на пет метра от мен е двуметров ствол от дърво, съвсем прогнил и обрасъл с папрат. Хор от най-малко десет жабешки гласа се надпява с порой от къркорещи, свирещи, звънтящи и какви ли не още звуци.

Аз обаче се съсредоточавам върху въпросния пън. Правя крачка-две, но жабешкият хор продължава. На един метър от пъна хорът като по команда млъква. Нося силен фенер и мачете и съм решил да измъкна жабките „по пътя на убеждението“. Започвам да троша гнилия пън с мачетето, докато го превръщам в куп трески. Преглеждам ги най-внимателно. От жабите няма и следа. На другата вечер продължавам експериментите. Поредния пън натрошвам само дополовина — нищо. Отдалечавам се на 5–6 метра. От здравата половина на пъна се обажда една жабка, после друга и накрая пак цял хор — сякаш ми се присмиват. Хващат ме нервите!

Препоръчват дървесните жабки (Myobatrachidae, Hylidae) да се ловят нощем с фенер, като лъчът се насочва към източника на звука в листата. Често очите на жабите отразяват светлината, понякога обаче това са едри паяци, гекони, змии и други обитатели на тропичната гора. Някои жаби живеят в потоците, други се заравят дълбоко под камъните, трети са в горската шума или в големите завити листа — не всички се намират лесно с фенер или по обикновените начини. Да си жаболовец в тропиците, е голям майсторлък.

Жабите в Нова Гвинея спадат към 4 семейства: Hylidae, Renidae, Myobatrachidae (по-рано смятани за част от голямото семейство Leptodactylidae) и Microhylidae.

С този кратък очерк се прехвърляме на влечугите — няма други земноводни в Нова Гвинея, нито опашати, нито безноги. За крокодилите вече говорихме — с известния на всички „пук пук“ по-добре да си нямаш работа. Главното плашило на тропиците обаче са змиите. Има острови като Куба и Мадагаскар, където няма нито една отровна змия. В Австралия, напротив, от 150 вида змии поне 100 са отровни: преобладава сем. Elapidae, към което се числят кобрите и мамбите в другите континенти. Нова Гвинея не е така „надарена“ с отровни змии, но асортиментът все пак си го бива. От трите най-познати „страшилища“ — акантофиса (Acanthophis antarcticus), тайпана (Oxyuranus scutellatus) и папуаската черна змия (Pseudechis papuanus), първите два вида се срещат и в Австралия. Тайпанът достига дължина до 2 м и заедно с папуаската черна змия обитава само Папуа (южната част на острова). Още по-важна е друга смъртоносна гадина, която при това се среща из целия остров — близо триметрова малкоока змия (Micropechis ikaheka). Четирите вида са смъртоносни за човека, макар и в редки случаи. Както всички змии, те избягват срещата с хората и нещастните случаи се дължат на случайно настъпване на змията или пък на съвсем неразумни действия от страна на човека. За всеки случай добре е при движение в ниските райони да си носим серум, да сме добре обути и да гледаме къде стъпваме и сядаме. При обръщане на камъни и дървета изследователят не трябва да си пъха пръстите отдолу, без да знае дали там не се е сврял тайпанът — ужас за австралийците. Ако нямаш серум под ръка, става лошо, защото в повечето райони за транспорт трябва да се разчита само на самолетчетата на мисиите (ако, разбира се, имаш радиопредавател да ги повикаш). Общо взето, загубена работа!

Разнообразието на змиите в Нова Гвинея е голямо. Там се срещат представители на седем семейства (Typhlopidae, Boidae, Acrochordidae, Colubridae, Elapidae, Hydrophiidae, Laticaudidae) и на повече от сто вида главно неотровни. Те обаче съвсем не са така чести, както европеецът може да си помисли. Един от големите познавачи на новогвинейската херпетология д-р Ричард Цвайфел пише: „В хубав ден в предградията на Ню Йорк човек може да хване повече змии, отколкото за седмица ходене из новогвинейските гори“. Аз мога напълно да подкрепя това твърдение с моя собствен опит (за 5 месеца почти никакъв, що се отнася до змиите в Нова Гвинея). Планините на този остров изглеждат наистина бедни на тези гадинки.

Към островните змии на сушата трябва да прибавим и морските змии от родовете Hydrophis и Laticauda, които гъмжат в крайбрежните води. Отровата им е извънредно силна, но за човека те не представляват реална опасност. При това само два вида снасят яйца на сушата, останалите са живородни и прекарват целия си живот в морето или в реките, по които се изкачва приливът.

Измежду гигантите на новогвинейската природа трябва да споменем и питоните. Понякога на събирачите е трудно да получат тези красиви змии от местните си сътрудници — твърде много и твърде вкусно „кай кай“ има в тях. Освен боата Candoia другите представители на Boidae са все питони (Pythoninae) — 4 вида Liasis, 3 вида Python и известният Chondropython viridis. Последният вид, често държан в терариум поради красивата си окраска, живее по дърветата и е забележителен с необикновената си прилика с южноамериканската зелена боа. На вид тези две дървесни змии са почти неотличими, нагъват се на клона по един и същ начин, а и докато са млади, и двата вида имат еднакво жълто или жълто-оранжево оцветяване, което после преминава в зелено. В анатомично отношение обаче между тях има голяма разлика. Това е един добър пример за конвергенция — поява на сходни белези при живот в сходна обстановка.

Докато зеленият питон (Ch. viridis) рядко стига 2 метра, аметистовият му събрат (Python amethistinus) е една от най-големите змии в света, достигаща в някои случаи 6–7 метра.

Разнообразието на питоните в Австралия (осем вида) и в Нова Гвинея (също осем, от които четири общи с Австралия) е един от характерните белези на фауната в Австралийската област.

Друга група, характерна за този край на света, са грамадните гущери варани (Varanidae). Докато тропична Африка има само два вида от тях, в Австралия те са 25. Между новогвинейските представители широкоизвестни са Varanus indicus, дълъг над метър и половина, и още по-големият V. salvatori — с близо три метра дължина. Той е най-дългият гущер в света, по-дълъг и от прочутия „дракон от Комодо“. Драконът обаче е много по-масивен и живее по земята, докато новогвинейският V. salvatori се катери по дърветата. Много легенди се разказват за него, а от време на време вестниците публикуват сензационни съобщения за намерени екземпляри, дълги пет и повече метри. От кожата на вараните местното население прави мембраните на своите ритуални барабани кунду и други изделия, а самите гигантски гущери се ядат, както и по-малките им събратя. Множество агами, гекони, сцинкове и други, общо над 200 вида, разнообразяват менюто на папуасите и носят радост на херпетолози и зоогеографи. Някои са много красиви — такъв е зеленият дървесен сцинк Lamprolepis smaragdina, а други са толкова пъргави, че улавянето им е въпрос на голяма сръчност (малките сцинкове от родовете Emoia и Carlia с яркосин край на опашката). Пълчища от „домашни гекони“ ловят мухите из стаите както навсякъде в тропиците. В Нова Гвинея човек не може да се оплаче от липса на гущери. Костенурките не са чак толкова чести. Сухоземни изобщо няма, а от водните повечето спадат към същите родове, които се срещат и в Австралия (Chelodina, Emydura, Elseya). Най-голямата пресноводна костенурка в Нова Гвинея, мекокожата Pelochelys bibroni, достигаща 1,20 м дължина, има азиатски произход. Като говорим за новогвинейските костенурки, трябва да споменем за морските им събратя (всичките 6 вида, известни в света), които снасят яйцата си тук-там по крайбрежията на архипелага. За „примадоната“ между костенурките от двете страни на Торесовия проток реликтната Carettochelys insculpta, вече разказах, както си спомняте, е изобразена върху монетите от 5 тои. Роднините на този последен мохикан от сем. Carettochelydae са живеели през палеогена в Европа и Северна Америка.

Нощната гора в планините на Нова Гвинея е пълна не само с песните на жабите и насекомите. Незнайни зверчета се промъкват между клоните и издават цяла гама от звуци. Това понякога са торбестите — разни кускуси и дребни видове кенгуру, но много по-често плъхове — Нова Гвинея е повече царство на плъховете, отколкото на райските птици. Отвратителното животно, което тича по нашенските канали, само отчасти се покрива с образа на папуаските горски обитатели. И не само горски — чак до най-големите височини на Маунт Вилхелм в капаните ми попадаха многобройни Rattus niobe. Това е само един от „истинските“ плъхове на Нова Гвинея. Голям брой са ендемичните гризачи, тези, които не се срещат никъде другаде. Те всички спадат към семейството на мишките и плъховете (Muridae), което включва около 400 вида от 100 рода, разпространени главно в Югоизточна Азия. От тези 100 рода 17 се срещат само в Нова Гвинея и Бисмарковия архипелаг. Особено характерни са водните плъхове (подсемейство Hydromyinae — от 13 рода в подсемейството 10 се срещат в Нова Гвинея, а 9 — само там). Това не са нашенските водни плъхове — те спадат към друго семейство. Новогвинейските обитатели на блатата и потоците са много слабо проучени, а екологията им почти без изключение е съвсем непозната. Какво огромно поле за дейност е тази страна за поколения зоолози! Освен „истинските“ плъхове и водните плъхове в Нова Гвинея са разпространени и два рода от така наречените „тънкоопашати плъхове“ (подсем. Phloeomyinae) — род Pogonomys с 9 ендемични вида и огромните дървесни плъхове Mallomys rotschildi с дължина на тялото до 44 см и на опашката до 42 см. За такива плъхове отидохме един ден на лов с нашия „старши носач“ Телок.

Уговорихме се вечерта да „прислушаме“ гората край лагера във Финим тел. Главният ловец беше Телок, който добре стреляше с пушка, а ние с американеца Френк Бини бяхме асистенти. Изкачихме се по една просека в бамбука и по знак на Телок замряхме неподвижно. Телок се придвижваше като котка — нещо зашумоли в клоните и той направи две крачки. Настана тишина — и Телок стоеше като замръзнал. Ние не виждахме абсолютно нищо — тропичната нощ е черна като асфалт. Телок навярно също не виждаше, но слухът му беше безпогрешен. Напрегнато мълчание, след това единичен изстрел и гласа на Телок „Ем пинис!“ (Край). Светнахме с фенерите в гъсталака — там лежеше огромен плъх. За Телок това беше „гутпела кайкай“ (хубаво ядене), а за мен — носител на „гутпела“ паразити. Много от тези плъхове живеят по дърветата — в Нова Гвинея няма нито един от десетките видове катерици, които населяват Сулавеси, Калимантан и другите Зондски острови. Няма и съсели, няма насекомоядни, няма още много други групи. Плъховете на земята са абсолютни господари, а по дърветата делят жизненото пространство само с дървесните торбести — кускуси и кенгуру.

Торбестите бозайници си остават една от главните забележителности във фауната на големия остров и един от главните аргументи за зоогеографското му свързване с Австралия. Те са около 50 вида от 22 рода и 4 семейства: Хищни торбести (Dasyuridae), Торбести язовци, или бандикути (Peramelidae), Кускуси (Phalangeridae) и Кенгуру (Macropodidae). Жизнените форми при тези животни са много разнообразни, но повечето са свързани с дървесната растителност.

Семейството на хищните торбести включва и някои видове, подобни на европейските дребни хищници. Такава е торбестата белка джудже (Dasyurus hallucatus), както и ивичестата торбеста белка (Myoictus melas) — представител на ендемичен род за Нова Гвинея и островите Ару. Останалите 8 вида са торбести мишки и плъхове от родовете Antechinus, Planigale, Phascogale, Murexia и Sminthopsis, които на вид много се отличават от торбестите белки и само анатомично са близки с тях. Род Murexia с два вида е ендемичен за Нова Гвинея.

На плъхове приличат и новогвинейските бандикути, които спадат към родовете Thylacis, Echymipera, Peroryctes и Microperoryctes, като последните два рода са ендемични. Едно такова зверче с остра муцунка донесе един ловец в мъжки дом в Баумгабип. Нямах никакъв спирт, нито даже сол да запазя кожата му. Кой знае дали под стената Хинденбург не се срещат неизвестни още за науката видове… Както за гризачите, така и за останалите новогвинейски бозайници екологични сведения почти напълно липсват. Бандикутите живеят често по бреговете на реките и блатата и се хранят главно с насекоми както нашите таралежи.

В живота на новогвинейските планинци кускусите (Phalangeridae) заемат толкова важно място, колкото и лисиците в живота на някогашните наши селяни. Шест рода (от които род Distoechurus е ендемичен) и около 19 вида от тези горски обитатели оживяват както нощната планинска гора, така и богатия фолклор на папуасите. На езиците от групата „ок“ (тифал, телефол и др.) кускусите се наричат „капул“. Това се отнася главно за представителите от род Phalanger — петнисти или кафяви животни, големи колкото котка, с мека и много красива козина и хватателна опашка. Те заместват маймуните в новогвинейските гори, но далеч не са толкова подвижни и пъргави. От седемте вида на род Phalanger 5 се срещат в Нова Гвинея и околните острови и два — на остров Сулавеси. През деня тези топчести животни спят, свити на кълбо, в гъстите листа или в някоя хралупа.

Някои от представителите на Phalangeridae съвсем не приличат на дебеланчовците кускуси. Торбестите летящи катерици (Petaurus breviceps) могат да извършват планиращи скокове от едно дърво до друго на разстояние до 55 м, а летящият кускус джудже (Acrobates pulchellus) прилича на нашите съсели и също планира между еквалиптовите дървета.

Най-едрите представители на торбестите са австралийските гигантски кенгура. Новогвинейските им роднини не са така големи, но все пак дървесните кенгура от род Dendrolagus са най-едрите бозайници на големия остров, а и средните кенгура (валаби) (Protemnodon) почти не им отстъпват. Тялото им достига до 90 см дължина и до 24 кг тежина. Тези два рода имат представители и в Австралия, но Dendrolagus е характерен за Нова Гвинея. Шест от седемте му вида се срещат на този остров, а пет са ендемични за него. Някои имат много красива златисто-червена козина. Могат да правят скокове от едно дърво на друго с дължина до 9 метра, като балансират с дългите си опашки. По земята живеят двата вида от род Thylogale, както и петте вида от ендемичния род Dorcopsis. Общо в Нова Гвинея и околните острови се срещат 14 вида кенгура от 4 рода. От тях 11 вида са „патент“ за новогвинейската фауна, а останалите 3 се срещат и в Австралия.

Защо все пак джунглите са без маймуни?

Още Уолес през 1853 г., наблюдавайки птиците и бозайниците в Западна Нова Гвинея, е установил, че повечето от тях са близки до австралийските. От 66 семейства птици в Нова Гвинея само 4 не се срещат в Австралия: бекасите (Scolopacidae), дървесните бързолети (Hemiprocnidae), птиците носорози (Bucerotidae) и сврачките (Laniidae). Само едно австралийско семейство — ему (Dromaeidae), не се среща в Нова Гвинея. Същевременно 18 австралийско-новогвинейски семейства птици липсват на остров Калимантан. Този голям остров има в своята фауна 10 други семейства, които не достигат Нова Гвинея: кълвачите, бюлбюлите и др. Подобно е и положението с бозайниците: ехидните и торбестите са толкова присъщи на австралийската фауна, колкото са чужди на индо-малайската. Същевременно редица групи (маймуни, катерици, хищници, копитни, люспеници и много други) са широко разпространени из Големите Зондски острови, но не достигат Нова Гвинея. Дивата фауна на Нова Гвинея включва само 4 разреда бозайници (ако не смятаме пренесените от човека новогвинейско динго и подивялата свиня): това са еднопроходните (ехидни и проехидни), торбестите, гризачите и прилепите. Явно е, че някаква много сериозна зоогеографска бариера е възпрепятствувала навлизането на повече висши бозайници в Нова Гвинея.

Ява, Суматра и Калимантан (Борнео), както и някои по-малки острови (Бали) са части от Югоизточна Азия, превърнати неотдавна в острови в геологично отношение. Нова Гвинея е била винаги част от австралийската континентална плоча. По време на най-голямото заледяване 2000 кв. км ледници са покривали планините на острова (който всъщност тогава още не е бил остров, тъй като морското равнище е било 150 м по-ниско от сегашното и 30 м дълбокият Торесов проток не е съществувал). Между „Земята Сунда“ и „Земята Сахул“, между шелфа на Югоизточна Азия и шелфа на Австралия са разположени острови с преходна фауна, които Дикерсън нарече през 1928 г. „Уолесия“ в чест на знаменития англичанин. Това са Сулавеси (Целебес) с неговите сухоземни костенурки, свинята бабируса, маймуни, катерици, земеровки, хищници, но и с два вида кускуси. Тук се отнасят Халмахера, Буру, Тимор и други острови. Те са служили и служат за това, което на английски се нарича „stepping stones“ — камъни за стъпване, междинни станции за преминаване от един остров на друг. Във всеки случай между отделните суши винаги е имало протоци, не по-тесни от 100 км, а такава морска преграда далеч не е по силите на всички животни. По-лесно преминават морските бариери растенията и насекомите — и флората и насекомната фауна на Нова Гвинея имат подчертано индомалайски облик. Обикновено причисляват Папуаската подобласт към Австралийската област, но съветският зоогеограф О. Крижановски обособява специална „Папуаска област“ в състава на Палеотропичния доминион. Споровете между зоогеографите явно ще продължат още дълго.

Още А. Уолес е прокарал между Калимантан и Сулавеси и между Бали и Ломбок линия, която според него разделя Индомалайската и Австралийската област. В своята книга „Върху зоологическата география на Малайския архипелаг“ (1860) Уолес пише: „Западните и източните острови на архипелага спадат към области, по-различни и противоположни, отколкото които и да са други от големите зоологически подразделения на земята“. Констатациите на Уолес били посрещнати с ентусиазъм от съвременниците му. Ернст Хекел пише през 1893 г.: „Прекосявайки тесния, но дълбок проток Ломбок, ние с една крачка преминаваме от днешната ера в Мезозоя“. По-късните изследвания установили, че различията не са така резки, особено при безгръбначните. Били прокарани още линии: на Лидекер, която очертава австрало-папуаската континентална фауна, и на Вебер, която разделя областите с приблизително балансирани индомалайски и австралийски елементи. Така или иначе, сулавеският макак при цялата си пъргавина не е могъл да прескочи „от камък на камък“ до безкрайните гори на Нова Гвинея. Способността на повечето животни за разселване е много по-малка, отколкото мислят някои.

Защитата на природата в Нова Гвинея

На пръв поглед Нова Гвинея би трябвало да изглежда като „последна грижа“ на природозащитниците. Огромен, слабо населен остров с труднодостъпни неизследвани планини, с безкрайни гори и блата, без индустриално замърсяване, с малък брой огнестрелни оръжия в страната — какво по-благоприятно съчетание на фактори за естествена природозащита? Да, но видяхме, че още през 1919 г. се е наложило да се вземат законодателни мерки за предотвратяване на пълното унищожение на райските птици. Още тогава, когато по-голямата част от острова е била неизвестна за европейците, някои далновидни хора са разбрали, че новогвинейската природа не е неизчерпаема. Засиленото търсене на уникални животни, като проехидни, редки папагали, змии, пеперуди и други, през последните години се съчетава с улесняване на достъпа до вътрешността, с приобщаването на местните хора към парично-стоковото стопанство и с унищожаването на тропичната гора от чужди фирми. Всичко това може внезапно да изправи новогвинейската природа пред кризата, която преживяват „по-цивилизованите“ райони на света. А чудните обитатели на Нова Гвинея са не само извънредно ценни за науката. Те са преди всичко дълбоко вплетени в живота на папуаса, много по-дълбоко, отколкото европейската фауна е свързана с нашия урбанизиран живот. Без гората, без райските птици, кускусите, дървесното кенгуру, гигантските прилепи, даже без двестата вида жаби новогвинейците няма да са същите душевно богати и своеобразни хора. Това е тяхно природно наследство, с което новата независима държава с право не иска да се раздели. Трябва да се каже обаче, че още преди 1975 г. правителството на Австралия въведе строги правила за събиране и изнасяне на животински и растителни видове от страната — отражение на самото австралийско законодателство. А то е едно от най-строгите в света — почти цялата уникална фауна на Австралия е защитена. Ето например какъв формуляр трябваше да попълним в Института по зоология при БАН, за да бъде признат този институт за „Одобрена институция“ за изнасяне на диви животни от Нова Гвинея:

Одобрена институция за изнасяне на диви животни от Папуа Нова Гвинея

Аз,… (име)…, като Директор на… (име на институцията…) декларирам, че:

1.        Тази институция е обществена или полуобществена организация, установена за научни, образователни или зоологични цели.

2.        Всички животни от Нова Гвинея се изискват за целите на тази институция и няма да бъдат продавани или използувани другояче за някаква търговска цел.

3.        Институцията се задължава да възвърне всеки препариран екземпляр от новогвинейските диви животни, ако това му бъде поискано от Консерватора на фауната.

4.        Институцията ще предостави данни за целта и методите на събиране на диви животни и всякаква друга информация, свързана с износа на тези животни, която му бъде поискана от Консерватора на фауната.

5.        Ако са събрани живи животни, институцията се задължава да предостави оптимални условия за правилното им отглеждане, така че да се получи максимум информация за биологията, консервацията и отглеждането им през периода, в който са държани затворени.

6.        Три копия от всяка статия или доклад, публикувани върху събрания материал, трябва да бъдат изпратени на Консерватора на фауната.

7.        Институцията се задължава да използува само събирачи, одобрени от Консерватора на фауната, и да поеме отговорността за действията на такива събирачи, когато работят от нейно име.

Подпис:…

Формулярът е придружен от писмо, с което се искат пълни данни за маршрута на всеки събирач, броят и видовете на защитените животни, които ще се събират, и данни за местните и чуждите събирачи. Дадох всички тези подробни данни не само за да покажа сериозността, с която младите новогвинейски природозащитни органи се отнасят към своите задачи, а и защото смятам, че и ние можем да почерпим от техния опит. Нашата фауна също е обект на разни събирачи, често пъти с недотам научни интереси.

Засега природозащитното съзнание на горските жители е твърде ниско. Папуасът още разглежда гората и нейните обитатели като нещо безкрайно, неизчерпаемо и законно негово притежание. В течение на хилядолетия със своите лък, стрели и каменна секира той е успял да запази равновесието с природата, но с новите условия положението бързо може да се промени. Съдбата на райските птици, орлите, крокодилите и други вече застрашени животни е достатъчно красноречива. Затова успоредно с борбата срещу организирания престъпен бизнес с диви животни се налага да се регулира използуването на редките видове от самите местни жители, а също така да се организира система от резервати. Тази идея доскоро е изглеждала като куриоз, хората са смятали цяла Нова Гвинея за естествен самоохраняващ се резерват. Наложително е обаче още от сега да се изземе част от най-характерните гори, кунаи, мангри, коралови острови и други ландшафти и да се спре в тях не само ловът, но и всякаква стопанска дейност. Примитивното земеделие, съчетано с „модерно“ унищожаване на горите с машини, е вече признато за заплаха. В Нова Гвинея се проектира цяла мрежа от горски и други резервати. Първият от тях, Варирата, беше създаден през 1970 г. с усилията на новогвинееца Дирона Абе и на австралиеца Невил Гейр. На приложената карта са показани защитените области, обявени или предложени до 1978 г. Първите шест парка са били създадени върху държавна земя. Обявяването им е станало сравнително лесно. Останалата земя обаче е обект на сложна система на частна, групова, кланова, общинска и друга собственост и обявяването на такива участъци за защитени се натъква на големи трудности. Собствениците и местните хора трябва да бъдат убедени в ползата, която ще имат от устройването на национален парк или друг вид защитена територия върху земята им. За целта се изтъкват освен природозащитните съоръжения и предимства като: наличие на платена работа край дома, приход от такси за посещение на парка, привличане на туристи и свързаното с това развитие на сувенирната индустрия и др. Това е от значение за едно население, което почти няма откъде да получи пари. Стопанството на папуасите е до голяма степен натурално (с изключение на крайбрежните плантации) и за да спечели пари, папуасът трябва да прекарва много време далеч от селото си като носач или работник на плантация често при неподходящ климат и всред чужди племена. Туристическото развитие на националните паркове поема работна ръка и това често убеждава местните жители да приемат исканията на Бюрото на националните паркове. Ако собствениците откажат, Бюрото обикновено не упорствува да осъществи проекта си. То по-скоро разчита на примера от постиженията във вече обявените паркове. Добре уредените национални паркове биха могли да привлекат много туристи в Нова Гвинея, а също така да дадат на местните хора, особено на учениците и студентите, така необходимите природозащитни знания и убеждения.

Защото изпитанията, които съсипаха природата на толкова много страни, чукат на вратата на новата държава.

През последните години планетарната екологична катастрофа — унищожаването на тропичната дъждовна гора, която в Индия наричат „джунгла“, а в Южна Америка — „селва“, обхвана и Нова Гвинея. Тази катастрофа е с много по-големи размери, отколкото повечето хора мислят и се разраства с ужасяваща скорост. Един от най-забележителните биоми на нашата земя се топи пред очите ни.

Въпреки унищожаването на гората при традиционното земеделие, а напоследък и при промишленото й „ползуване“ постоянно влажната гора в Нова Гвинея в началото на 80-те години на нашия век още заемаше около 200 хил. кв. км. Антропогенният натиск върху тези гори обаче рязко нараства. Все още 75 на сто от населението прилага традиционното безогледно унищожаване на дърветата за разчистване на градини, а на чуждите фирми се дават огромни концесии. В „мътната вода“ на преходния период хищните, главно японски, капиталисти унищожават тропичната гора, без да спазват минималните изисквания за лесовъзстановяване, предотвратяване на ерозията и пр. Горскопромишлени концесии са създадени край Маданг (70 хил. ха), Опен бей (183 хил. ха), Сагари-Гадайсу (120 хил. ха), Каумузи (85 хил. ха), Капулуа (181 хил. ха), Ванимо (278 хил. ха) и др. Предложеният от специалистите мораториум от 20 години — да не се сече или поне да не се издават разрешения за нови концесии, докато не се изяснят най-подходящите пътища за развитие на новогвинейското горско стопанство, не беше приет. Въпреки първоначалната еуфория бъдещето на великата тропична гора изглежда и тук също така мрачно както в Южна Америка, Африка и в съседна Индонезия.

През 1975 г. ние бяхме свидетели на обширни природозащитни проекти, които сочеха Нова Гвинея като образец за развиващите се страни. Предвиждаше се службата за защита на природната среда да достигне щат от 150 души. Финансовите трудности обаче още през 1982 г. съкратиха броя на проектите, а щата — до символичните за такава огромна страна 13 души. Проектите за създаване на нови резервати, за защита на морските костенурки и дугонгите и много други засега са замразени. Дърводобивът обаче не е. През 70-те години всяка година 20 000 хектара са изчезвали от картата на горите в Папуа Нова Гвинея при 3 на сто годишно увеличение. В Ириан Джая (индонезийската част на острова) положението е още по-лошо. Между 150 и 200 хил. ха гори се унищожават всяка година в Индонезия (голяма част от тях в Западна Нова Гвинея) и не е чудно, че вече в специалната литература се мярка достоверна прогноза, че към 2000 година 90 на сто от горите на тази страна ще преминат в небитието. Ще допусне ли човечеството това? Забързани в своето всекидневие, хората имат грижи, които за тях са по-важни от някакви си орангутани, райски птици или още неописани стоножки. И все пак изчезването на горите в Австралазия — едни от най-забележителните и най-слабо проучени тропични гори на нашата планета — чувствувам като лично нещастие. Независимо от суверенните права на отделните страни тяхното запазване е въпрос от световно значение и е грижа на цялото човечество. Или поне би трябвало да стане, докато още не е късно.

В Нова Гвинея беше открита мед и това е добре за нейния народ. Какво обаче стана на Бугенвил? Над 10 хиляди ха девствена гора бяха изсечени, за да се разкрие рудникът Пангуна, и още много хектари за пътища и друго „облагородяване“ на пейзажа. След приключване на разработките огромният дълбей остава да зее като лунен кратер, без каквито и да било опити за рекултивация. А тропичната гора противно на общоразпространеното мнение не се възстановява от само себе си. Случаят с медните разработки в Бугенвил е крещящ (и съвсем пресен!) пример за антропогенна деградация на тропичната природа. Не напразно жителите на Бугенвил се съпротивляват срещу минните компании, които съсипват прекрасния им остров.

Да се върнем към пещерите

Отчетът на експедицията излезе през декември 1976 г. (BCRA Transactions, v. 3) — един солиден том, който дава добра представа за извършената работа. Въпреки шеговитата форма на част от отчета личи отличната подготовка на участниците и наистина колосалният обем пионерски проучвания, които бяха извършени. Подробно са описани и картирани пещерите в района на Телефомин, на Финим тел, платото Уамтакин, районите на Ферамин, Нонг, Разломната долина, Урапмин, Агим, Тифалмин, Звездните планини. За да се разбере мащабът на направеното, човек трябва да е видял как работят тези момчета и какви трудности преодоляват. Те направиха всичко, което е в човешките възможности през тези месеци и все пак много остана. Ще спомена само някои от описаните пещери, пропасти и случки.

Платото Уамтакин. Очаквахме дълбоки пропасти, но тектонски деформации „спряха“ Ариорба тем на 120 м и Фунги тем на 141 м. Всяко спускане беше съпроводено с разчистване на натрупаните по площадките дървета и с много емоции. Впрочем тук е и една от малкото пропасти, които експедицията не проучи докрай — Оуилфор тем. Пещерняците се върнаха от дълбочина 200 метра поради липса на въжета, а после не остана време да се спуснат отново в нея. В последния (засега) кладенец камъкът пада 3 секунди — знае ли човек? Дълбочинният потенциал там достига 1500 м.

В долината Нонг на височина 1885 м беше достигнат голям отвор с изразителното местно име Тина Бу тем (Дупка да гледаш, но да не се спускаш). Долу живееше колония от стотици плодоядни прилепи. След драматично спускане, при което въжето едва не се претри, беше достигнато дъното на 275 м. Огромната зала беше затрупана с каменни блокове, между които пълзяха… крабове!

Район Гъртойл. Всред тропичната гора неуморимият Анди Ивис се „спъна“ в няколко пропасти. Останахме с Фил да ги проучим. Отличен катерач, Фил набързо се спусна в едната, излезе и заяви, че няма продължение. „Ако искаш, слез да събереш животинките — каза ми той — но внимавай, защото отвесът е 72 метра. Ще можеш ли да излезеш сам?“.

Има си хас! Всъщност, макар че в България бях преодолявал и по-големи отвеси, никога не бях използувал новите тогава самохвати джипси за „ходене“ по въжето. Всеки от нас имаше по един чифт в чантата си, но аз имах само смътна представа за употребата им. Гордостта ми обаче не позволяваше да го призная. Фил махна за сбогом и изчезна в гъсталака да търси нови пропасти.

Останах сам. Спуснах се лесно на рапел, дъното наистина не беше нищо особено. Събрах каквото намерих, после погледнах нагоре — сякаш бях на дъното на фабричен комин. Високо като малко кръгче просветваше небето над голямата гора. Завързах джипсите на краката си и започнах да се изкачвам. След 7–8 метра разбрах, че не върви. Седнах на една издатина на стената, свалих джипсите, спуснах се отново на дъното, дълго ги опитвах така и иначе, накрая ги вързах правилно и поех към отвора. С доста зор изпълзях и в момента, когато се показах, се появи Фил. „Как е?“ — запита ме моят приятел, който междувременно беше намерил и „оправил“ още една пропаст. „Без проблеми!“ — отговорих нехайно.

Разказвам тази случка, за да изтъкна нуждата от всестранна физическа и техническа подготовка и за научните работници, които се наемат да вървят в крак с избраните люде — „вертикалните“ пещерняци.

Звездните планини. Само името на тази вълнуваща област на границата между Папуа Нова Гвинея и Ириан Джая кара сърцето на пътешественика да бие по-силно. Малцина европейци са стъпвали там, а още по-малко — по високите й върхове. В „нашата“ част това са Капела (3800 м) и Скорпио (3730 м), а в индонезийската — снежният гигант Юлиана (4700 м). На 1 ноември Анди, Майк и носачите Аримниок и Тигиок започнаха своето епично 360-километрово пътуване. Много нощи те спаха из студените, безлюдни планини, изкачиха се и на връх Капела. При невероятно трудни условия калените пещерняци откриха няколко карстови долини, но нямаха време да ги изследват подробно. Малката група се завърна с убеждението, че при големи валежи водата в района се изтича през дълги, засега неизвестни пещери.

Маунт Фугилил. Джон Дономан, Анди Ивис и аз се изкачихме на върха на планината, която се издигаше над лагера. Направихме временен лагер в приказната мъхова гора на 3000–3100 м. След кратко разузнаване в околността англичаните се върнаха, а аз останах още няколко дни. Денем търсех пещери из гъстаците и в долините, обрасли с просто нереални 10–12-метрови дървовидни папрати. Нощем слагах капани, в които се хващаха само плъхове. Открих само няколко сравнително малки и студени (9°С) пещери, но в тях живееха интересни охлювчета — морски реликти. Два пъти на ден трябваше да излизам на една скала и да се провиквам колкото ми глас държи към разположения на 800 м по-ниско лагер. Някой от англичаните отиваше до оставения на един пън радиотелефон и провеждахме разговора. Радиотелефоните „Сони“ ми бяха предоставени от Българския червен кръст. Връзката се налагаше, тъй като се движех сам по гнили стволове, които можеха всеки момент да се срутят и набързо да се намеря в някоя от толкова търсените пропасти.

Впрочем няколко думи за инцидентите. Те не бяха много за продължителната, многолюдна и крайно рискована експедиция, а и завършиха, общо взето, щастливо. Едно срутване едва не отнесе Питър Грей от въжето при филмиране на спускане в пропаст. Пит се отърва по чудо, но магнетофонът падна от 60 м и стана на парчета. Още по-сериозно беше положението с „мотора“ на експедицията Кевин Уайлд, който достигна 200 м дълбочина в Лангланг тем. Лошо ударен по краката от падащи камъни, якият Кевин успя да се изкачи обратно по 80-метровото въже, да направи траверс, след което беше поет от спасителната група. Не мина и без „малки“ травми — Майк разсече дълбоко крака си на един остър камък, но д-р Джон Бъкан го заши.

Още повече работа отвори на доктора Стив Крабтри. Един ден, като изследвал заедно с Джек Шелдън една от залите на около 2 км навътре в Селминум тем, Стив се подхлъзнал и паднал от ръба на огромен блок върху натрошени камъни от височина 6 метра. Каската и челната карбидка го спасили, но притичалият Джек го намерил с дълбоко разрязано лице, в безсъзнание и в огромна локва кръв. Дал му първа помощ и „бързо“ (доколкото може да се бърза в такава пещера) излязъл на входа да търси помощ. Тъкмо се бях завърнал от поредната си самотна екскурзия и предвкусвах чая край огъня, като заварих лагера в голям смут. Един от носачите, уокаминецът Аяним, беше „изстрелян“ от Кевин до Финим тел за носилка. Горкият човек отиде и се върна за невероятно късо време от един и половина часа (на нас този път, който върви главно по мокри стволове на падналите горски великани, ни отнемаше 4–5 часа). Изнасянето на бинтования Стив през езера и водопади отне 6–7 часа, след което цели две седмици се грижеха за него в гнездо от трева, направено на входа на пещерата. Папуасите никак не одобряваха нашите действия — според тях първото нещо след злополуката е да се напусне мястото й, за да се раздели човек със съответните зли духове. Младият организъм на Стив обаче преодоля загубата на кръв и след време той можа да се придвижи до Тифалмин „на собствен ход“, а оттам със самолет да достигне Телефомин. До края на експедицията младият геолог остана дежурен на радиостанцията в базата ни в Телефомин, с което освободи за работа на терена други пещерняци. По изтеклата кръв в залата, която веднага нарекохме „Краба“, израсна цяла гора от гъби и низши растения. Често ходех после на злокобното място да събирам насекоми по тези „примамки“ и да разсъждавам за преходността на живота. Все пак нали се размина и този път.

Междувременно в стената на един от кладенците на Селминум тем Пол и Майк се натъкнаха на ребра и прешлени от голямо вкаменено животно. Веднага беше изпратено съобщение до Геологичната служба на Нова Гвинея, която пък уведомила Род Уелс от университета „Флиндерс“ в Австралия. Д-р Уелс пристигнал лично да види необикновената находка. Хеликоптерът му кацнал на площадката, която нашите носачи бяха подготвили в случай, че положението на Стив се влоши и се наложи да се вика помощ. Аз тогава пътувах из Бисмарковия архипелаг, но Фил и Тони придружили госта в пропастта и едва не загинали заедно с него при нахлуването на вода от внезапен пороен дъжд. Според този виден специалист отвлечените от водата и после събрани с голям труд кости принадлежали на морска крава (разред Sirenia) от изчезнал вече вид — една уникална находка!

Отшумяха вълненията около нашата експедиция, но и днес миражът на пещерите в джунглите не дава мира на пещерняците от цял свят. Нови експедиции тръгват всяка година и към големия остров, и към „малките“ му събратя.

Още на следващата 1976 г. екип от 8 души под ръководството на Майк Бърк атакува платото Лелет в Нова Ирландия — сравнително леснодостъпно плато с площ от 400 кв. км и дълбочинен потенциал от 1200–1400 м. Посетената и от мен пещера Канемераборунда беше проучена до около 500 м дължина и 38 м дълбочина. Още 80 други пещери и пропасти заеха място по картите и картотеките, но големите дълбочини останаха за следващите експедиции.

„The Hole in the Wall“ — Дупката в стената (Хинденбург), до която не можахме да се доберем, не даваше мира на Тони Уайт, докато през 1978 г. той и Стив Уортингтън изкачиха 300 метра гладка скала и откриха „само“ 600 метра нови галерии. („Добре, че не бяха километри! — шегуваха се смелите катерачи. — Че ако трябваше да се изкачва инвентар по тази стена…“) Добро „утешение“ за експедицията беше обаче новата пропаст Арем тем с дълбочина 334 м.

През същата година неуморимата австралийка д-р Джулиа Джеймс организира експедиция до огромната система Атеа Кананда, която сега е на едно от първите места в света — 34,8 км дължина и 300 м денивелация. Тази експедиция, осъществена през 1978 г. (48 души от 5 страни), включвала 14 научни работници и струвала към 100 000 австралийски долара. Това бе третата експедиция до хребета Мюлер на амбициозната австралийска изследователка (първите две бяха през 1973 и 1976 г.). Експедицията „Атеа 78“ откри и изследва над 45 км неизвестни подземни галерии, включително и 8,5-километровата нова пещера Хадиа Янеабогаири. Събран беше и огромен научен материал.

През 1978 г. две групи френски спелеолози посетиха Нова Гвинея и Нова Британия. Това беше само началото на френската офанзива, която се съсредоточи главно в планините Наканаи в Нова Британия. Гигантските пропасти на този остров бяха изследвани от французите и през 1979 и 1980 г., а през 1984 г. френско-швейцарска експедиция филмира Миние и други колосални системи. През 1985 г. Нова Гвинея беше обект на френска национална пещерна експедиция. Тези експедиции редовно включват биоспелеолози, които вече съществено допълниха събраните от нас през 1975 г. данни. Голям биоспелеологичен материал (още непубликуван) е събрала и австралийската експедиция „Атеа 78“.

Пещерняци от много нации се устремяват към тайните на Меланезия. Научаваме за експедиции на испанци, швейцарци, японци. Вече и ние се нареждаме между най-активните пещерни изследователи, но трябва да помним, че колкото повече време минава, толкова по-трудни райони остават за нас. Отличната работа, извършена от досегашните експедиции, ни задължава да се представим поне на същото равнище. А това в райони като Звездните планини съвсем не е лесна работа.

Ендува Комбугу, наречен още Маунт Вилхелм

Гигантът на Меланезия, една от точките на картата, които винаги спират погледа ми, колчем я разгърна! Не допусках, че ще имам късмет да го видя, но съдбата си прави шеги с тези, които много желаят нещо. Ето, че един голям камион ме „изтърси“ заедно с прашната ми раница на площада в Кундиава. От кабината се подаде къдравата глава на папуаса шофьор и една черна ръка сърдечно ми махна за сбогом.

Сега да потърся Джон ван Амстел. Така се пътува из Нова Гвинея — от човек на човек. Като разбра за моето желание да изкача Маунт Вилхелм, Кевин Уайлд ми даде адреса на този холандец в малкото планинско градче Кундиава. Тук е разположено Националното училище за борба с маларията. Ван Амстел е типичен представител на определена категория живеещи в тропиците европейци — гладко избръснат, с чисто нови шорти и тричетвърти бели чорапи. Той бързо се ориентира в обстановката и по-малко от пет минути след срещата ми с него вече пътувам с една камионетка „Тойота“, която тъкмо тръгваше за Кеглсугл. Неравният (меко казано) шестдесеткилометров път заслужава да се види — пълзим над шеметни бездни, по тесни мостчета над буйната река Чимбу, преминаваме през живописни села. Хората са приветливи и много приятни. По плетищата стотици консервени кутии успешно заместват някогашните човешки черепи. Впрочем това „някога“ тук има давност около 40 години…

Любезният шофьор преминава през Кеглсугл с малката му самолетна писта и ме стоварва на едно сечище, където работят няколко живописни планинци. Единият се оказва „хижарят“ на маунтвилхелмската хижа, единствената в цяла Нова Гвинея. Взимам от него ключа и тръгвам нагоре. Пътят е сух, много хубав, до хижата нормално се върви три часа, но аз вървях пет, защото събирах материал по пътя. На около 3000 м се стига до една колиба със сламен покрив и много дърва за горене, после се върви по долина с много красиви дървовидни папрати, докато се стигне до долното езеро, където е заслонът. Там е и теренната станция на Австралийския национален университет, но когато няма хора, е затворена. Край нея има табелка с надпис „11 421 фута“. Езерото е малко по-ниско, на 3480 м. От двете му страни има много интересна гора. Спах в заслона — солидна, островърха постройка без никаква мебелировка. Плаща се по 1 кина (равна на австралийски долар) на нощ.

Езерото Аунде има площ около 80 декара, дълбоко е към 20 м. По пътеката покрай него на другия ден се изкачвам до горното езеро Пинде, по-голямо и дълбоко до 50 м. Над него има още едно малко езерце Брас Тарн. Двете големи езера са свързани със стометров водопад. Гледката е много красива и съвсем неочаквана — в езерата се оглеждат остри върхове и ако не са последните дървовидни папрати край Пинде, ще кажеш — кът от Рила, пренесен на 5° южно от екватора. Бистри потоци пресичат пътеката. На всеки 1000 фута има табелка с надморската височина. Планинската дъждовна гора се изкачва чак до височина 3600–3700 м.

Долината Пиндаунде е рядко красива, в средата й всред високата трева се издигат като свещи стотици дървовидни папрати. Пиндаунде е дълга 6,5 км. Това е една от шестте долини, които се спускат от Маунт Вилхелм. Две от тях водят в големите реки Раму и Сепик, а чрез тях — в Бисмарково море. Другите четири се оттичат чрез Вахги в залива Папуа на Коралово море.

До горното езеро виждам табелка с надпис: Лейк Кемп и следи от палатки — изглежда, че тук е любимото място на малкото новогвинейски планинари. И наистина — разкошната висока планина, при това толкова достъпна, е не само рядкост, а направо уникат на хиляди километри наоколо. Та Маунт Вилхелм е два пъти по-висок от първенеца на Австралия Косцюшко! На височина 3700 м в Европа обстановката е съвсем друга, по-скоро този пейзаж отговаря на 2200–2300 м в нашите високи планини. Горното езеро Пинде е на височина 3610 м. Пътечката върви отляво на него и достига Ридж Кемп на височина 4026 м. Пирамидата на Маунт Вилхелм, който местните хора наричат Ендува Комбугу, достигам на 24.X.1975 г. в 17 ч. От върха се открива необозрима панорама. Виждат се и много други върхове, но съм сам и не знам кое къде е. Известно е обаче, че в провинция Чимбу има и още няколко върха над 3000 м — Маунт Диоген, Маунт Удон, Маунт Керагома и Маунт Кариму. Голяма част от стотиците хиляди жители на Чимбу живеят между 1200 и 2500 м височина.

На връщане усилено събирам материал, всевъзможни бръмбари бегачи и хоботници под камъните, стоножки, мокрици. Това може да изглежда смешно на някого, но една от тукашните мокрици се оказа много близка до друга, живееща в Андите на същата надморска височина. От такива находки специалистите правят заключения за пътищата на разселване на различните групи животни в миналото, за реликтните животни, оцелели в някои находища — острови, и за много други неща. Затова бързам да събера колкото мога повече, преди да е паднала нощта. Странно усещане е да си сам в цялата огромна планина. В падащата мъгла ми се струва, че нещо вие недалеч от мен. Зная, че тук се среща новогвинейската разновидност на динго, наречена „кучето на Халщрьом“. Иначе кой знае какви едри животни във високата планина не се срещат. Тревистите склонове са изпъстрени с дупките на хиляди плъхове — това е също един вид, който не се среща другаде. Взимам проби от езерата, пресявам доста много шума от околната гора през специално сито за извличане на живеещите там дребни животинки. Изобщо намирам си работа, и то много увлекателна. Кога друг път ще дойда в такъв красив и едновременно толкова интересен за зоолога кът?

На другия ден слизам в Кеглсугл. Докато разглеждам „изрязаната“ в склона писта, пристигнаха два малки самолета. Единият докара ковчег с умрял папуас и струпаните на пистата роднини дълго и протяжно го оплакваха. Не зная дали някъде още е в сила обичаят вдовицата да носи една година закачен на врата си черепа на починалия съпруг, но местните жители наистина дълбоко преживяват смъртта на своите близки и погребалните им церемонии се отличават с особена сложност.

Така завърши моята маунтвилхелмиада, която всъщност не беше никак мъчна. Въпреки голямата си височина Ендува Комбугу е напълно достъпен за разлика от своите събратя в Западен Ириан. Това е едни туристически връх, на който рядко пада сняг и още по-рядко се задържа. А колко е висок? На този въпрос не е толкова лесно да се отговори. Даже за посещавани и добре известни върхове, като например иранския Демавенд, се посочват в източниците най-различни цифри за височината. Какво остава за новогвинейските върхове? Официалният учебник по география на Нова Гвинея дава за Маунт Вилхелм височина 14 760 фута (4502 м), картата на Нова Гвинея (австралийско издание) — 4697 м, монографията върху флората на върха — 4510 м, книгата на П. Паяр „Сам през неконтролираните територии на Нова Гвинея“ (1962) — 4694 м. Тази цифра се споменава и в официални австралийски географски източници. В книгата на Паяр върхът е посочен на самия край на „неконтролираните територии“, които през 1961 г. са били 67 000 кв. км. Сега в Папуа Нова Гвинея такива територии официално няма, макар че, като тръгнах по пътя за върха, един стар папуас дълго клати глава, мърморейки, „маста и го лусим хед билонг хим“ (господинът ще си загуби главата). Старецът несъмнено помнеше първите „маста“, дошли в Чимбу през 30-те години, и знаеше колко много от тях „забравиха“ да се върнат от джунглата. За повишаване на самочувствието му казах на български: „Дядка, дядка, три месеца живях в центъра на паяровите неконтролирани територии и не само оцелях, но рядко съм се чувствувал толкова сигурен!“. Старецът обаче продължи да повтаря „Диспела плес и ногут!“ (Това място не е добро!). Въпреки че живеят в планините, тукашните хора избягват най-високите им части. Студ, мъгла, понякога сняг — кой знае какви духове блуждаят из планинската пустош. Всъщност навсякъде по света най-високите части на планините са населени с богове или свръхестествени същества — Олимп, Пирин, да не говорим за целия пантеон на Хималаите.

Чимбу и Горока — пещери и кафе

Чимбу, една от последните области на големия остров, открити от австралийците, днес е добре уредена туристическа атракция. Повече от 200-хилядното население на тази най-малка „континентална“ провинция на Нова Гвинея живее на височина между 1200 и 2500 м, но това не са дивите Звездни планини. Още първите посетители — австралийци (М. Лехи и М. Дуайър в 1930 г.), са били удивени от високоразвитото земеделие и уредените селища с алеи от декоративни храсти. Нищо подобно не може да се види в другите райони на острова. В Чимбу почти няма естествена растителност — районът е дълго време култивиран, може би десетки хиляди години. Намерени са следи от по-стари култури, оръдия за стриване на семена, които сега не се срещат. Тук главна култура са сладките картофи, наречени „кау кау“ (думата много прилича на „кай кай“ — храна на пиджин). Във високите области грудките на това ценно растение се образуват дълго, почти година. От време на време жените обират по няколко сладки картофа от всяко растение, толкова, колкото им трябват за храна. При новогвинейския климат те не могат да се складират, затова всяко семейство има участъци с растения на различен етап на развитие. Гъстотата на населението тук е голяма — на места до 300–400 души на квадратна миля, и това създава вече проблеми за разпределението на земята. Все повече усилия се правят да се отглеждат нови култури (кафе, а в някои места и пиретрум), които да носят доходи на местното население, усилия се правят и да се използува по-рационално земята.

Нямах много време, нито пари, за да се запозная със забележителностите на Чимбу. Недалеч от местата, където се подвизавах, беше долината на река Асаро — средище на известните „мъдмени“ (хора на тинята). Хората там изпълняват ритуални танци, намазани с рядка глина и с глинени маски на главите, доста странно зрелище. Художественият гений на жителите на Чимбу е въплътен в произведенията на Кауаге, син на тукашните места. Неговите рисунки в Порт Морсби носят духа на тези артистични, активни и жизнерадостни хора.

Артистичността на местните хора се корени в многобройните „първобитни“ рисунки по стените на пещерите и нишите в района, по скалите и в недостъпните клисури. Повече от 200 места с наскална живопис са познати в Чимбу и околните райони, а се предполага, че има стотици още неизвестни. През 1978 г. нашата добра позната Бевърли Уайлд направила с голям успех в Горока изложба на произведения на изкуството (кована мед, батик, отливки и други), базиращи се на пещерното изкуство, проучвано вече много години от нейния съпруг Кевин. Успехът бил голям. Целта била да се внуши както на европейците, така и на местните младежи необходимостта от грижливо отношение към древните рисунки по скалите. Кевин загрижено съобщава, че много от рисунките са обезобразени от драсканици (печално известно явление, за което не е нужно да се ходи в Нова Гвинея). Такива драсканици видях и аз в пещерата Умарах в Нова Ирландия.

Използувах възможността, предоставена ми от Ван Амстел, да си оставя част от багажа в Кундиава и отидох до село Гурема. Там посетих две от интересните пещери на Чимбу (или, както се пише официално, Simbu): Ирукунгуаи и близката до нея Мебикомбого, Ирукунгуаи (Ирапуи) беше най-дългата позната пещера в Нова Гвинея до нашата експедиция с картирани над 3 км. Тя е известна още от 1964 г., но е изследвана подробно от Кевин Уайлд и други австралийски пещерняци през 1972 г., а след моето посещение и от испанската експедиция през 1978 г. Тя си остава най-красивата пещера в Нова Гвинея. Огромните пещери на големия остров, общо взето, са бедни на сталактити. Пещерата Мебик (Мебикомбого) на южния бряг на река Куи е дълга около 740 м според Крис, Тони, Час и Кевин, които я картираха в края на нашата експедиция. Събрах доста интересни животинки и обратният път до Кундиава ми се стори лек. Тези пещери обаче искат по-подробно изследване — Куинигл (река Куи) не издава лесно своите тайни.

Всяко зло за добро! Тъй като нямах 7 кини да прелетя от Кеглсугл до Кундиава, наложи се да слизам на автостоп. Да, но колата (която чаках половин ден) ме остави насред пътя, тъй като свърши бензинът. Оказа се, че съм в района на мисията Гоглме. Едно любезно момче на име Абани ми предложи да ми покаже няколко пещери край бистроструйната река Чимбу. Приех с възторг и последвах водача си, чийто баща се оказа член на парламента. Посетих три пещери, разположени на двата бряга на реката. Записал съм имената им като Уамандира, Огон I и Огон ІІ. Тези пещери бяха изследвани по-късно и от испанската експедиция през 1978 г., но в отчета й фигурират под имената Оглон Вамедира и Оглон Комбуглодра. Явно е, че имената се произнасят (и чуват) различно. Първата е дълга 110 м и е на 150 м над пътя от Кундиава за Гембогл, а втората е на 10 минути път от моста на същия път, на десния бряг на Чимбу. Дължината й е определена от испанците на 478 м. В пещерата има вода, под моста тече поток, от който събрах извънредно интересното реликтно ракообразно Cyathura beroni, същото, което намерих и в пещерата Селминум тем на не по-малко от 200 км по въздушна линия оттам. Интересният вид беше описан от Стоице Андреев.

Забавен (поради това че приключи добре) инцидент ми се случи в третата пещера. Тъкмо бях завършил изследването и се радвах, че съм намерил животни, които не се срещат в пещерите на Финим тел, пред мен се появи намръщен папуас и ми поиска да платя затова, че съм влязъл в пещерата. Много по-късно разбрах от Майк Бърк, че пещерняците в Чимбу се натъкват на тази неприятна привичка на местните жители. Те се смятат за собственици на пещерите, които са до техните ниви, и искат понякога твърде големи суми (по пет австралийски долара) за влизане в пещерата. В досегашната практика на експедицията не се бях сблъсквал с такава проява на „цивилизацията“, мразя частната собственост върху природните дадености и плюс това нямах пари. Човекът обаче продължаваше да настоява, че е „папа билонг граун“ (собственикът на земята), и то „папа тру“ (истинският собственик), тъй като понякога край експедициите се навъртали по няколко „собственици“, всеки от които искал пари „маста билонг Аустралиа“ ги има много. Тук обаче човечецът не беше познал — у нас пещерите са на всички и аз нямах намерение да си променя навиците заради него.

Започнах съсредоточено да разглеждам скалите около входа на пещерата и същевременно се ядосвах, че бях пуснал Абани да си върви.

— Какво търсиш? — запита „собственикът“, озадачен от действията ми.

— Търся къде пише, че пещерата е твоя. Не знаеш ли, че когато някой изследва пещерата на някого, собственикът е длъжен да му плати? — бях възхитен от сложната мисъл, изказана (според мен) на пиджин.

Човекът навъси още повече и без това мрачната си физиономия и ми посочи да мина пред него по пътеката. Тъй като и без това смятах да се връщам по същата, нарамих раницата си и тръгнах между високата растителност. Той вървеше зад мен, а аз си припомних за всички изядени в района на Чимбу люде, за които книжките пишат най-подробно. По едно време папуасът спря, бръкна под купчина нарязани стебла и измъкна оттам остро мачете. Моето собствено мачете беше в раницата и ми беше неудобно да спирам да го вадя. Продължихме по пътечката и аз вече обмислях разните варианти на самоотбрана, ако замахне с мачетето. Дълго вървяхме, изглежда, че и на него му омръзна. Спря, спрях и аз и си свалих раницата. Той бръкна под друга купчина листа, извади два банана и ми ги подаде. Не трябваше и аз да остана по-назад от кавалерството. Извадих четири ловни патрона и му ги връчих. Остана много доволен и се разделихме като приятели. Излязох на пътя и що да видя: със страшен трясък към мен се носеше стара камионетка Тойота, пълна с окичени с пера и невероятно намазани местни жители. Всички крещяха като луди, а най-много шофьорът, който беше нагизден с каури и глигански зъби и сякаш току-що беше напуснал някое канибалско пиршество. Таратайката спря и всички се развикаха „Маста иго сингсинг, бикпела сингсинг, намбауан!“. Знаех вече, че това означава: „Господинът да заповяда на празника, голям празник, първа класа!“. Бях чел за изключителната тържественост, с която планинците провеждат своите празници и незабавно се възползувах от поканата. Изтърсихме се в едно непознато село и дълго слушах песните и се борих с полуопечените свински мръвки. Бикпела сингсинг, тру![1]

Пак на автостоп се добрах до Горока, центъра на провинция Истърн Хайлендс. Ние нямаме точна дума за термина „Хайлендс“ (буквално „Високи земи“, или руското „Нагорье“). Горока е оживено селище с европейски вид. Има оживен пазар, летище, Учителски колеж (създаден в 1967 г.; през 1973 е имал 400 учащи се) и други. Към колежа има Училище по изкуствата—в него работи Бев Уайлд. Тя ме заведе до един от големите гаражи на Горока и уреди да замина с един камион към Лае. Не може да се каже, че пътуването беше от най-удобните — огромният камион представляваше клетка, пълна с чували цимент. Гледките по прочутото шосе Хайлендс хайуей обаче са незабравими. Ето, минаваме през Каинанту, където доскоро хората от племето форе изяждали мозъка на умрелите от куру свои роднини. Кой знае дали не ме вози точно такъв бивш канибал. Не посмях да го питам.

Съмва се. Събуждам се върху чувалите цимент и наблюдавам тучната долина на река Маркам. Картината е много различна от видяното досега — край пътя пасат стада породист добитък. Навлизаме в един развит край.

На един кръстопът на 13 км от Лае камионът спира и сърдечно се разделяме с шофьора. Той не иска и да чуе за плащане, а и аз не настоявам много. Струпвам огромния си багаж край пътя и зачаквам поредния добър човек, като междувременно събирам насекоми под камъните наоколо.

[1] Наистина, голям празник (пиджин). ↑

Уау и Булоло — злато, самолети и наука

С моя обемист багаж чакам край разклона за Булоло — Уау да мине някоя кола, обръщам камъни и си мисля за драмите, разиграли се по тези места в началото на века. В основата им е една дума: ЗЛАТО.

Още капитан Морсби споменавал, че в Нова Гвинея може да има злато. През 1896–1897 г. златна треска избухва в долината Йода в Папуа и на крайбрежните острови. Стотици любители на лесно забогатяване нахлули в тропичната гора без необходимата екипировка и опит. Малария, дизентерия, тиф и пневмония косели златотърсачите, кожните инфекции и отровните змии правели живота им ад, а останалото довършили разгневените от нашествието местни жители. Заедно с белите гинели стотици техни носачи, доведени от крайбрежието във враждебната планинска джунгла. По-късно злато било открито и край река Лакекаму на североизток от Порт Морсби. Добивът на злато бил важно перо в икономиката на колонията, която не изнасяла почти нищо друго.

Между златотърсачите имало и опитни хора, които не се спирали нито пред трудностите на джунглата, нито пред въображаемата линия, отделяща австралийските от германските владения. Тези корави хора първи пресекли гигантския хребет, който отделя залива Папуа от залива Хюон, и „бракониерствували“ в завладяната от германците част на острова. Историята е запазила имената на Метю Кроу, Артър Дарлинг и особено на Уйлям Парк („Акулското око“). Маскирани като ловци на райски птици, те се настанили край Булоло и започнали да разработват златоносните наноси. Предаването на територията под австралийски контрол улеснило златотърсачите, но връзките между крайбрежието и златоносните райони били изключително трудни. Седмици били нужни на керваните от носачи, за да преодолеят планините по тесните горски пътеки под непрекъснатите атаки на околните племена. Хората гинели от малария, зъзнели от студ по планинските проходи, но неотстъпно се стремели към долините, в които се спотайвал жълтият метал. След откриването през 1925 г. на още по-богатите находища при Еди Крик стотици хора се устремили в негостоприемната планина. Войната с местните хора не стихвала и при една „наказателна експедиция“ укрепеното село Кайсеник било унищожено до основи, а жителите му — избити. Явно било обаче, че се е създало нетърпимо положение и за белите, и за туземците, през чиито райони минавали керваните. Търсело се разрешение, и то било намерено през 1927 г. — самолета!

По времето, когато в много европейски страни гражданската авиация била още в пелените си, в дивата долина на река Булоло пристигнал един далновиден човек на име Сесил Ливайън. Той бързо съобразил, че замяната на керваните със самолет при пълната липса на пътища ще донесе големи печалби и купил в Мелбърн един стар Де Хавиланд 37. Самолетът бил превозен на части до Рабаул, после прелетял до Лае. На 18 април 1927 г. капитан Е. Мустар прелетял с него от Лае до Уау и с това открил една от вълнуващите страници в историята на авиацията. Кацането върху издълбаните в планинските склонове „писти“ било всекидневен подвиг. Мъгла бързо обхващала склона и го закривала от кацащия самолет. Дивата и силно пресечена местност по трасето не била още картирана, места за аварийно кацане практически нямало и всяка неизправност означавала сигурна смърт. Пилотът бил и механик, и още много неща. Като гъби изникнали още няколко „въздухоплавателни компании“ с по 2–3 самолета. Даже хотелиерът в Уау се сдобил със собствен самолет, за да не се бавят доставките на бира за хората му. През 1931 г. закупените от Германия „юнкерси“ отбелязали световен рекорд — за един месец пренесли между Лае и Уау повече товари, отколкото самолетите в целия свят, взети заедно!

Амбициозният проект достига своята кулминация през 1932 г. — в Германия са закупени Юнкерс Г-31, които пренасят на части от крайбрежието до минните разработки осем огромни драги за промиване на златоносен пясък, както и машини за дъскорезница и две електроцентрали — общо десетки хиляди тонове. Някои от частите тежали до 3,5 тона. Опитът, придобит в тежките условия на Нова Гвинея, е бил от значение за прогреса на световното самолетостроене.

Скоро биват построени нови летища — в Маприк, Уиуак и други селища в долините на Флай и Сепик. Самолетът коренно променя темповете и начините за изследване на централната част на острова, но това не значи, че полетите вървят гладко. Някои от авантюрите на пилоти като Гарер и Кемпбел са просто невероятни. И днес пилотите в Нова Гвинея са изключително квалифицирани (и както се твърди, най-добре платените пилоти в света). Подборът им се прави с голяма взискателност и обучението е дълго и сложно независимо от предварителния опит, с който идват. Самолетът помага да се открие неизвестният до тридесетте години свят на централното плоскогорие — Хайлендс, с неговото високоразвито население от неколкостотин хиляди души, които не поддържали връзка с крайбрежието.

През 1933 г. братята Майкл и Дан Лихи и Джим Тейлор с малък отряд носачи се добрали до гъсто населените долини на Чимбу—Вахги. Те срещнали там високи, красиви хора, които не били чували за европейците. Чимбу били обаче отлични земеделци, а украшенията им от раковини и пера на невиждани райски птици нямали равни на себе си. За отбелязване е, че между другите земеделски култури се срещали и царевица, а тук-там имало и метални брадви. Едното и другото било вече дошло от крайбрежието по сложните стари търговски пътища.

Съгласно плана си братята златотърсачи организирали туземците да изтъпчат площадка за приземяване на самолет и в един прекрасен ден там кацнал Ян Грабовски — първият пилот в централните части на острова. Грабовски бил потомък на полски емигранти в Шотландия. На местното население самолетът направил потресаващо впечатление. Първо, всички помислили, че това са завръщащите се духове на прадедите и паднали ничком, а след това поднесли на „голямата птица“ сладки картофи и други неща за ядене. Много от тези хора са живи и днес и аз вероятно съм се срещал с някои от тях. Жив е и още живее по тези места и един от братята Лихи — тези колумбовци на XX век. През 1968 г. Ян Грабовски все още работел в управлението на Трансавстралийските въздушни линии в Мелбърн.

Много други интересни неща могат да се разкажат за новогвинейската авиация. Твърди се, че Guinea Airways била първата въздушна компания в света, която превозила коне и превозни средства и която предоставила на пътниците застраховка живот. Втората световна война обаче с един удар ликвидира въздушния флот на тази забележителна компания. На 21 януари 1942 г. японците бомбардират летището в Лае и унищожават почти всички намиращи се там самолети на компанията (Юнкерс-34, Юнкерс Г-31 и Форд-АТ). Няколко самоотвержени пилоти обаче решават с останалите самолети да евакуират Маунт Хаген. Три хиляди местни жители се заемат да разширят пистата край града. Ден и нощ босите им крака тъпчат землената писта, докато накрая останалите 90 европейци били евакуирани.

За стотици хиляди хора в Нова Гвинея днес самолетът е нещо най-обикновено и е единственото превозно средство, което познават. Казват, че когато първите автомобили тръгнали по новопостроеното планинско шосе, местните жители очаквали всеки момент те да се издигнат в небето както познатите им самолети.

На острова могат да се чуят какви ли не истории за летци и самолети. Една от тях е историята на епископ Аркфелд, папски викарий на Уиуак. Когато през 1949 г. 36-годишният Лео Аркфелд бил ръкоположен в този висок сан, пред него се изправила почти непосилната задача да разпространява словото божие в една диоцеза от 35 000 кв. мили непроходими джунгли и блата, населени с четвърт милион души с различни вярвания. Аркфелд бързо разбрал, че трябва да се научи да лети, ако иска да бъде в контакт с паството си. И той не само станал първият и единствен в света католически епископ пилот, но кацал на горски поляни, на които не би се съгласил да кацне никой „нормален“ летец. За отбелязване е, че и сега много от мисионерите могат да карат малки самолети и голяма част от превозите във вътрешността на острова се извършват от самолетите на МАФ (Мишънъри Ейвиейшън Фелоушип). Това са крилатите таксита на мисиите.

Една кола спира и след малко се понасяме към Уау. Любезният човек се оказва колега (научен работник) и също отива на симпозиума. След 144 км достигаме потъналите в зеленина къщи на Уау и не след дълго сме пред зданието на Института по екология. Този забележителен научен център е създаден като филиал на Музея Бишоп в Хонолулу. Ръководи го един от най-големите специалисти по зоогеография на Пасифика проф. Л. Гресит. Слабичкият сух професор ме посреща и с интерес ме разпитва за всичко извършено от експедицията, за моето изкачване на Маунт Вилхелм, за България. Аз, от своя страна, гледам да науча колкото мога повече за тънкостите на новогвинейската зоогеография.

Настаняват ме в комфортната „битова сграда“ на института и четири дни прекарвам твърде интересно. На симпозиума са дошли около 50 специалисти от цялата страна, а също така от Австралия, Нова Каледония и други близки и далечни места. Докладите засягат главно въпроси, свързани с продуктивността на екосистемите, с опазването на фауната, на горите, на чистотата на водите и почвата. Споделя се опит, предвиждат се мерки още много преди да се е стигнало до трагичното положение на толкова други места. Моят доклад за стотиците нови пещери и необикновената фауна, открита от нас, предизвиква всеобщ интерес.

„Щастието не е в парите“, твърди класическата литература, но все пак в един момент се ужасявам при мисълта, че ми остават всичко 36 долара. Предишните 3 месеца съм изкарал с 14 долара, вкл. пътя дотук. На четвъртия ден Джордж, асистентът на Гресит, връчва на всички ни сметка от по 30 долара за престоя в станцията.

— Джордж, за колко време мога да достигна с гемия до Буна, а оттам да извърша прочутото преминаване през хребета Оуен Стенли, известно като „Кокода трейл“.

— Това пък за какво ти е? И как ще се движиш с такъв багаж?

— Нямам друг начин да стигна до Морсби. Като си платя за престоя тук, ще ми останат 6 долара, а самолетът от Лае струва 25. Шосе няма.

— Ще гледаме да уредим нещо.

Вечерта ме извика проф. Гресит. Дълго говорихме по различни въпроси на зоогеографията, а накрая професорът спомена сякаш между другото:

— Аз май забравих да ви кажа, че тук сте мой гост и, разбира се, няма нищо да плащате.

Оцених неговата деликатност и за кой ли път се зарекох да не пътувам без пари.

Големият зоолог загина при самолетна катастрофа. Последният ми спомен от него е дебел пакет с публикации, които ми подаде сутринта на изпращането на „конгресмените“. Пак имах късмет. Един новозеландски химик, който живееше в Лае, ми предложи да му погостувам там.

„Аз, дето се вика, може и у вас да отседна, докато съм в“… Лае.

Определено не съм привърженик на този начин на мислене, но нямаше как. Случаят беше единствен и неповторим. А и човекът беше наистина много любезен. Поканих го да ми гостува в България. Някой ден.

Лае — новозеландско гостоприемство

„Северната столица“ Лае (или Леи, както се произнася на английски) ни посреща, потънала в зеленината на знайни и незнайни дървета. По мащабите на Нова Гвинея това е вече голям град, над 40 000 жители, с асфалтирани улици и всички удобства. Настанявам се в красивата къща на Джордж и тръгвам да разглеждам града. Напълно разрушен през войната, Лае е построен малко по-навътре в сушата. Летището му е най-голямото по обем на превозите в цялата страна — не напразно Лае е възникнал главно благодарение на самолетния бум покрай златотърсачите в 20-те години. Посещавам гробището, където в прави редици са наредени паметниците на 2782 загинали в битката срещу японците, а също така забележителната ботаническа градина с великолепна колекция от орхидеи. Една от главните забележителности на Лае е Технологичният университет, основан през 1967 г. През първата година в него са се обучавали само 34 местни жители, през 1972 г. — повече от хиляда. Университетът е много модерен и аз почти с изумление обикалям неговите просторни читални, добре обзаведени с литература. Студентите папуаси пристъпват тихо и искат от библиотекаря необходимите им книги. А като си помисли човек, че през 1970 г. само петима местни жители са имали висше образование! Скокът, който прави Нова Гвинея в областта на образованието, беше високо оценен от ЮНЕСКО — на 10 септември 1979 г. в Париж на Новогвинейския институт по лингвистика беше връчена първата Международна награда за разпространяване на грамотността. Университетите в Порт Морсби и в Лае вече изкараха няколко випуска специалисти в различни области. Всички студенти имат квартири към университетите.

На другия ден реших да посъбирам материал в огромната гора, която зеленееше току до самия град. И наистина, на пет метра от асфалта започваше блатиста джунгла, пълна с комари. Вечерта се завърнах подут от ухапванията им (наброих над 130). В низината се работи по-трудно и неприятно, отколкото на Финим тел, да не говорим за много по-голямата опасност от змии и други гадории.

От Лае се виждат огромните хребети на полуостров Хюон със своите четирихилядници и многообещаващ високопланински карст. С моите средства обаче не мога да мисля за пътуване там. Не мога да отида дори до Маданг или до Бонгу, за да видя местата, където се е подвизавал Маклай. Имам пари точно колкото да прелетя до Порт Морсби, но не ме напуска съкровеното желание да видя Нова Британия и Нова Ирландия — в края на краищата Майк Бърк ме е поканил в Рабаул. Дотам да стигна, пък ще преживея някак. Да стигна, но как? Трябват ми поне 50 кини, които няма откъде да взема. Седя умислен под въртележката в уютния новозеландски дом и слушам радио. По едно време се заслушвам: съобщават графика на движение на корабите, които обслужват околните пристанища. Разбирам, че корабът „Манутеа“ ще бъде довечера в Лае и утре заран ще отплава за Рабаул. Научавам и името на капитана. Защо пък да не опитам да се кача?

Когато Джордж се връща от работа, споделям с него идеята. Той я одобрява и без забавяне се понасяме към пристанището. Едно красиво корабче с непознато на мен знаме (както се оказа, фиджийско) се поклаща до кея. Нисък, набит човек с навъсено лице и късо подстригана бяла коса тъкмо слиза на брега и подхвърля някакви резки нареждания на чернокожите моряци. Явно е, че това е капитан Бут. Любезно му предлагаме транспорт до града. Вероятно е съжалил, че се е качил, защото Джордж веднага го „притиска“:

— Капитане, това е Питър от България! (Никаква реакция.) Той е участник в една голяма експедиция (изсумтяване), която го чака в Рабаул. Търси много евтин превоз — можете ли да му помогнете?

Капитанът мълчи, а мен сърцето ми се свива. Спираме на посочения адрес, старият морски вълк слиза и троснато казва:

— Утре вечер, в шест часа, на кораба. Имам една кабина свободна, нищо няма да плаща. Тя е на механика, а той е в отпуск. Лека нощ.

Чувствувах се вече нещо средно между капитан Бугенвил и Уйлям Демпиър.

Зелени острови, синьо море, бели рифове…

Имах необикновен късмет. Кабината ми беше много удобна, с бюро, канапе — мечта. Все пак побързах да се изкача на палубата, да не пропусна нито минута от възможността да надникна в прочутите южни морета. „Манутеа“ вече напускаше залива Хюон. Тайнственият бряг край левия борд изглеждаше покрит с непроходими джунгли, а зад тях тъмнееха варовиковите грамади на хребета Сарувагед, увенчани с 4107-метровия връх Бангета. Колко ли пещери още дремят под зеления саван…

Брегът продължава на запад и вече се изгубва в падащия мрак. По-нататък той се нарича „Бряг на Маклай“ в памет на благородния и човечен „тамо рус“. На някои от картите още фигурира това название, на други е заменено с „Ray Coast“. Една от най-дългите улици на близкия град Маданг също носи името „Николай Маклай Драйв“. Ето островите Сиаси — живописни китки палми върху парчета от коралов варовик. Тук започва крайбрежната верига вулканични острови — Сиаси, Умбой, Лонг, Багабаг, Каркар, Манам, Схоутен. Това е Бисмарковият вулканичен пояс. Малките островчета са често пъти атоли и коралови платформи, израсли върху подводни вулкани. Грамадата на Умбой разделя протока, носещ името на руския кораб „Витяз“, от този, увековечил паметта на пирата естественик Уйлям Демпиър през 1700 г. Демпиър дава името на големия остров, край който минава, Нова Британия. Всъщност природата на този остров прилича толкова на британската, колкото жителите му (толаи, баининг и др.) на англичаните. По площ (37 812 кв. км) островът може да се сравни с държава като Белгия или Холандия, а измежду 160 000 жители особено впечатление правят едрите, интелигентни толаи. Те населяват гъсто полуостров Газела — целта на нашето плаване.

„Манутеа“ уверено цепи тъмните води на Бисмарково море[1]. Щедро е увековечено името на Железния канцлер, който през 1871 г. заявил във Версай: „Аз не искам колонии. За нас те биха били като коприната и самурите за знатните полски семейства, които нямат и гащи“. Бисмарк обаче явно си е променил мнението, защото през 1885 г. Нова Британия за 30 години става Нова Померания. На картата се появява обширната, но съществувала кратко време Германска колониална империя.

Откъм десния борд утринното слънце огрява потъналите в зеленина къщички на… Щетин. Ламтежът за чужди земи доведе дотам, че и „истинският“ Щетин вече не е в Германия. Ще спрем за един ден на брега на залива Кимбе — отличен случай да поразровя шумата на околните гори за насекоми. За жалост няма да има време да посетя известното езеро Дакатау с неговите гейзери, горещи извори и други признаци за вулканска активност. И то, и далечните върхове на хребета Уайтмен остават за другия път (тези редове пиша след десет години, а за „другия път“ още няма изгледи) .

„Манутеа“ е разтоварила поредната партида бира и ще използува тропичната нощ, за да преплава Бисмарково море и да посети столицата на Нова Ирландия Кейвиенг (Кавиенг). Обработвам донесените от брега проби, изтягам се на койката и се вдълбочавам в един план за пътуване в… Перу. После се унасям и сънувам Лъкатнишките скали, а на един метър под мен се плискат сините води на Южния Пасифик.

Слънцето е огряло, когато отивам на закуска в гостоприемната кают-компания. От самото начало съм зачислен на безплатна (много добра) храна. За отбелязване е, че това не стана по описаната от Алеко Константинов система („Добър ден, бай Иречек…“), а бях поканен от капитан Бут. Още първата вечер си напълних канчето с вода, сипах поредната лъжица картофен прах и суха супа и отидох в кухнята да използувам едно ъгълче от огромната печка. По едно време ниско подстриганата глава на стария морски вълк надникна в кухнята.

— Какво правиш тук? — почти изръмжа той.

— Варя си супа за вечеря.

— Глупости! Тъпчете се с боклуци! Вие в тия там страни изобщо не знаете да се храните. Сервирано ти е на моята маса.

Налагаше ми се да си прибера гордостта на дъното на раницата, ако искам да си осъществя програмата. Огромната пържола на масата ми нанесе последния удар и за следващите три дни се разделих с опушеното канче.

След кратък престой в тихия, зелен Кейвиенг потегляме обратно, този път към Рабаул. Ето я и прочутата някогашна столица на територията Нова Гвинея. Прочута с вулканите си, с джеклондонската екзотика, печално известна от времето на войната.

Далечните идилични Южни морета бяха въвлечени брутално в орбитата на Втората световна война. На 7 декември 1941 г. Япония атакува Пърл Харбър, на 8 декември — Филипините и Малая, на 9 декември идва ред на Тайланд. Австралия обаче още не е осъзнала, че това, което за Европа е Далечен Изток, за нея е вече страшен Близък Север.

Историята е запазила една от многото трагични грешки на тази война. След като е станало очевидно, че Рабаул и други селища в архипелага ще бъдат атакувани и след като е била известна съдбата на изклания гарнизон на Сингапур, австралийското правителство продължава да държи на островите символични гарнизончета и не предприема нищо, за да евакуира европейското и китайското население. Канбера е далеч, оттам нещата не изглеждат така страшни. Така се стига до нападението на 22–23 януари 1942 г., когато върху трите батальона (около 1400 души) австралийци в Рабаул и 12 души на остров Манус се стоварва петхилядна въоръжена до зъби японска армада. Около 400 войници успяват да си пробият път към джунглата — малцина от тях по-късно могат да разкажат перипетиите на този ад. Японците завладяват Бугенвил, Соломоновите острови, стоварват десанти на „континента“ — брега на самата Нова Гвинея. Имената на Рабаул и Гуадалканал заемат трайно място в тихоокеанските военни хроники три и половина дълги години, почти до капитулацията на Япония. В три военни гробища (край Лае, в Бомана при Порт Морсби и при Бита Пака на 30 мили от Рабаул) почиват над 8000 главно австралийски войници. Тези цифри могат да изглеждат малки в сравнение с операциите на Източния фронт в Европа, но малките новогвинейски фронтчета имат своето значение за разбиване на общата стратегия на японците в Пасифика. За успеха на операцията на съюзниците голямо значение има и помощта на мобилизираното местно население, което е работило като носачи, водачи на ранени, водачи из джунглата — навсякъде, където е било нужно. Жертви и герои на една чужда война, местните жители са получили през тези години съвсем нова информация за „великата бяла раса“. Те са били свидетели и на унизителното поражение на довчерашните господари, и на безсмислени жестокости, и на геройство, и на глупост — войната разкрива толкова скрити пружини на човешкия характер. Някои от туземците се присъединяват към победоносните японци и избиват ранените австралийски войници. Други окичват гърдите си с австралийски и американски ордени и стават национални герои. И за едните, и за другите обаче войната става граница между две епохи. След контакта с черните американски войници, след огромната нова информация за големия свят никоя тихоокеанска територия вече не може да остане същата. Световните промени чукат на вратата, колониалната система и тук е осъдена.

Да се върнем на Рабаул с още една военновременна история. Японците натоварват почти цялото европейско население на Рабаул на кораба „Монтевидео Мару“ и го откарват към остров Хайнан за интерниране. На 22 юни 1942 г. американска подводница потопява кораба край остров Лусон. Всички загиват. Това е резултатът от безсмисленото жертвуване на толкова много хора, които е могло да бъдат евакуирани своевременно. Поне така мислят сега австралийските историци. Разбира се, ретроспективно е лесно да бъдеш умен…

В Рабаул броят на японските войници бързо достигнал 100 000. Толаите скоро разбрали какво им носи обещания от новите задморски нашественици „ко-просперитет“. Стриктни и брутални, дребните жълти хора се окопават здраво и не прощават никакво „кръшкане“. Хиляди военнопленници ден и нощ копаят тунели в мекия вулкански туф. Под земята се разполагат щабове, болници, даже се укриват подводници и катери. Някои от тях и досега могат да се видят в полузалетите крайбрежни галерии. В бункери в центъра на Рабаул по стените още личат японски военни карти и таблици, а на високия хълм край града грозно гледа към мирното небе трицевна зенитка. Това е мемориалът на крайбрежните наблюдатели, който, изглежда, че най-много интересува… японските туристи. Тихо, с фотоапарати край шията, те бродят край ръждясалите оръдия и присвитите им очи току се вглеждат в далечните върхове на хребета Наканаи. За какво ли си мислят? Доскоро в джунглите на Филипините и Нова Гвинея всяка година по някой некапитулирал японец изскачаше като призрак из небитието и с много шум и щракане на фотоапарати предаваше сабята си. Над 1000 японци се водят за безследно изчезнали в джунглите и съдбата на малките групи или единични войници, забравени на някой далечен остров, не се отличава много от тази на Робинзон Крузо.

[1] На новите карти се пише вече Новогвинейско море (б.а.). ↑

Старият и новият Рабаул

На езика Гунантуна Рабаул означава „място на мангрите“. През 1910 г. тук се прехвърля от Кокопо „столицата“ на Германска Нова Гвинея. На полуострова, наречен „Газела“ по името на кораба на Георг Шлайниц (един от немските изследователи на Нова Гвинея от края на миналия век), се простират наследените от немците и създадени по-късно обширни кокосови плантации. Това е район на активна стопанска дейност, но и на не по-малко интересна природа.

Има една тема, която властно се налага на всеки посетител на Рабаул — вулканите. Винаги ми е било интересно да се докосна до тези огнедишащи прозорци на земните дълбини, от които човек научава толкова много за устройството на своята планета. Преди и след Нова Гвинея ми се случи да стъпя на много вулкани, угаснали и полуугаснали. Видях Санторин и Килиманджаро, Орисаба и Попокатепетл, Невадо де Толука и Маунт Камерун. Пълзях по склоновете на перуанския Уандой и иранския Демавенд, на Етна и на турския Ерджиас, любувах се на безкрайния кръгозор от Пико де Тейде на остров Тенериф. В тази поредица сега достойно място заемат вулканите, които ограждат сините води на залива Бланш и са забележителност, но и дамоклев меч на Рабаул.

На територията на Папуа Нова Гвинея се намират части от няколко извънредно интересни тектонски структури, към които са привързани многобройни вулкани. Южната част на големия остров е част от Австралийската платформа. Загадъчните „планини в облаците“ геолозите наричат прозаично „хорстантиклинална структура, съставяща част от Новогвинейския активизиран пояс“. Тук плиоценско-плейстоценският вулканизъм се е проявил в четири района: хребетите Кубор Рейндж и Оуен Стенли, архипелага д’Антркасто и Торесовия проток. Едни от най-известните новогвинейски върхове са угаснали вулкани от хребета Кубор. Такива са Маунт Хаген (3765 м) и Маунт (4368 м). По-интересен за вулканолозите обаче е „гръбнакът“ на полуострова Папуа — хребетът Оуен Стенли с неговите действуващи вулкани Каранга, Ламингтън, Керароа, Горопу, Мадилого и др. Печална известност получи Ламингтън (1687 м), чието изригване през 1951 г. причини смъртта на близо 3000 души. Във въздуха излетели 2 куб. км нажежени каменни късове, по склоновете плъзнал отровен облак газове, в радиус от 10 км всичко било унищожено, а селата, нивите и градчето Хигатуру споделили участта на Помпей. Вулканската пепел обаче е много плодородна и, както и другаде в такива райони, хората бързо се връщат към обичайните си занимания. Никой не иска да вярва, че точно по негово време вулканът отново ще изригне, а и вулканите от пелейски тип, какъвто е Ламингтън, са много „своенравни“. Докато от гърлото на вулкана излиза дим, това все още е добре, но когато признаците на активността му изчезнат и хората се успокоят — тогава чакай катастрофа! Втвърденият вътрешен купол — „тапата“ на вулкана, може да се пробие и „дяволът“ отново да наплаши хората. За известно време.

По целия северен бряг на Нова Гвинея се редят острови с вулкани, горещи извори, кратерни езера и други интересни за геолога и географа феномени. Учените ги наричат с предългото име „Западен клон на Северо-новогвинейско-новобританската островна дъга“. Бих желал да видя това преведено на пиджин!

Ние сме на Нова Британия и заслужава да кажем малко повече за този голям остров. По цялата му дължина се простира антиклинорий от планински вериги с дължина до 620 км и ширина до 110 км — кажи-речи колкото Стара планина. Бива си го островчето! Покрай северния бряг се редят млади вулкани, а покрай южния Соломоново море достига 8320 м дълбочина — това е Новобританската падина.

Споменатият оптимизъм (или фатализъм) на хората, живеещи край вулкан, се наблюдава много добре в Рабаул. Земната кора край залива Бланш живее и се преобразява буквално пред очите на рабаулци. Самата калдера, която образува залива, се е формирала на два етапа, преди 3500 и 1400 години. Между двата й потопени кратера Керавия и Симпсън Харбър се издига активен конус, наречен просто Вулкан, с височина 230 м и диаметър 3 км. На върха му има кратер с диаметър 700 м. След изригването в 1937 г., когато Вулкан и съседният Матупит отнели живота на 507 души, островът се свързал със сушата с вал. Той е населен от рибари толаи, спадащи към етническата група матупит.

Заливът Бланш е ограден от няколко вулкана, три от които носят имената Майка, Северна дъщеря и Южна дъщеря. Някъде човек може да прочете, че Матупит и Южна дъщеря са един вулкан, някъде обединяват Матупит и Тавурвур, а в интересната книга на чехословашкия пътешественик Милослав Стингл „Островите на човекоядците“ (1970 г.) се говори за „седемстотинметровата Рабаланакая — Майка“. Монографията на В. Апродов „Вулканы“ (1982 г.) ни дава описанията на 7 отделни вулкана по калдерния вал: Южна дъщеря (490 м), Тавурвур (714 м), Майка (690 м), Лабаланкая (120 м) с активен кратер с диаметър 450 м, Северна дъщеря (540 м), Сулфур Крик (24 м) и Варзин (610 м). Изброявам ги всички, защото понякога в пътеписната бъркотия е трудно да се ориентира човек за имената им. Персоналът на вулканоложката обсерватория вероятно ги познава на пръсти. Такива обсерватории има в Папуа Нова Гвинея и на други места — в Попондета, Манам и Еса-Ала на архипелага Д’Антркасто. Персоналът им, общо взето, не е за завиждане. Трудът на младите вулканолози е тежък, а да предскажеш вулканско изригване, е много рисковано. Това е свързано с евакуацията на много хора, а най-често вулканолозите не познават. Ако пък внезапно изригне вулканът, пак тях ще обвиняват. С инсталирането на по-съвършени прибори, които регистрират дълбочинните процеси в земната кора, вулканолозите ще стават все по-полезни и по-необходими.

Един интересен във вулканично (и не само във вулканично) отношение остров е Бугенвил. Неговите вулкани са описани от друг чехословашки пътешественик Петър Якеш в неговата книга „Към вулканите на Тихия океан“ (1975). На площ 625 кв. км са образувани 10 вулкана, от които по-известни са Багана (1999 м) и Балби (2743 м), най-високият на острова. Всъщност и Якеш не е могъл да се изкачи на тези вулкани. Причината е прословутата бугенвилска мед, поради която на всеки геолог се гледа като на агент на компаниите, които се готвят да отчуждят земите на местните жители и да ги изгонят оттам. След изригването на вулкана Матупит през 1937 г. столицата на „Територията“ се премества в Лае, а японското нашествие доразсипва града. След войната обаче жизненото местно население и предприемчивите нови заселници го възстановяват и сега Рабаул е оживен център на една от най-развитите области на Папуа Нова Гвинея. В града има вулканологична обсерватория и той е най-активното пристанище на страната. Доброто планиране, останало от германците, е в основата на новия град. Но аз нямам време да го разглеждам — бързам да намеря Майк Бърк. Той е агроном в модерната опитна станция край близкото градче Керават. Майк е изцяло завладян от своето хоби — спелеологията, има голяма библиотека и издава от 1973 г. списанието „Новогвинейски пещерняк“. Като повечето австралийци Майк и жена му Джейн са изключително гостоприемни и се чувствувам като у дома си в красивата им къща. Наоколо — зеленина, докъдето ти видят очите. Със своите 450 мм валежи Рабаул е едно от най-сухите места в архипелага, но климатът му е много подходящ за плантации, главно за кокосови палми и какао. Преди да тръгнем по пещерите, Майк ме заведе да видя експерименталните участъци и ме запозна с „тънкостите“ при отглеждането на новогвинейското какао.

Първите какаови дръвчета са експериментално засадени в района на залива Бланш още в края на 19 век от германските колонисти, но били нападнати от болести, а и цената на копрата е по-висока. През Втората световна война загиват 90 на сто от какаовите плантации в архипелага. След 1945 г. обаче какаото става на мода, цената му се повишава и правителството поощрява създаването на нови насаждения. Предприемчивите толаи за три години засаждат над 3 милиона дръвчета върху площ от 15 000 акра. От 435 какаови плантации в Нова Гвинея през 1965 г. 85 на сто са били в Подопечната територия. Какаовите дръвчета растат на сянка, поради което тук те се засаждат често примесени с кокосови палми или със специално пересто бързорастящо дърво, наречено Lencaeua glauca. През 1502 г. европейците за първи път са видели необикновените „бобове кахухуатл“. Това е станало по време на четвъртото плаване на Колумб. Сега ботаниците знаят, че род Theobroma наброява 22 вида, разпространени в Южна и Централна Америка и в Южно Мексико. Повече от 1 млн. ха в тропичните страни са заети днес от „шоколаденото дърво“, но главните промишлени количества дава Африка. Гана има 36 на сто от световната продукция, Нигерия — 13 на сто, Бразилия — 18–20 на сто. На Океания засега се пада само 1 на сто, но новогвинейското какао е особено ароматично и се търси за смесване с други сортове. Дървото е високо от 3 до 12 м с лъскави листа и съцветия, разположени често на самото стъбло (явлението каулифлория). Едно дърво дава само по 20–50 плода, които са дълги до 30 см, имат диаметър до 10 см и са тежки до 800 г. Вътре, всред розова маса, в 5 реда са разположени 25–60 семена, дълги по 2,5 см. Едно дърво дава от 1 до 4 кг годишно. Плодовете се струпват на купчини да ферментират, после семената се сушат и се подлагат на дълга и сложна обработка. Очистените от обвивките семена съдържат 45–55 на сто масти, белтъчни вещества и 1–2 на сто теобромин — алкалоид, който възбужда нервната система и усилва сърдечната дейност. Смлените семена после се смесват със захар, ванилия, какаово масло и други добавки и се получават различните видове шоколад. Кортес през 1528 г. донася в Европа какаото и описва мексиканската технология на приготвянето на „божествената напитка“ (това означава на гръцки името Теоброма). Оттогава шоколадът и какаовите напитки са деликатес и подслаждат живота на милиони хора. А за толаите и за Папуа—Нова Гвинея какаото става важен източник на доходи. Засаждането на дръвчетата се извършва по стриктно определен от властите начин под надзора на специалисти, за да се поддържа високото качество и да се предотвратяват заболяванията. Имат и модерни инсталации за ферментиране и сушене на семената. С постоянната висока цена на какаото толайските плантации имат добра перспектива. През 1980 г. са били произведени 30 000 т какао.

Майк ни повежда по-нататък. След досегашните пущинаци полуостровът ми се вижда досадно култивиран. През прозореца на колата картината е еднообразна — палми, палми, палми. Няма как, щом говорим за плантациите на Бисмарковия архипелаг, не трябва да пропуснем кокосовата палма. Та нали тя е довела по тези места първите плантатори? В Рабаул всеки ще ви разкаже полулегендарната история на „кралица Ема“ — американо-самоанската метиска, която още през 1878 г. създава процъфтяваща плантационна „империя“ по тези места. Нейните успехи скоро привличат практичните немци и през 1882 г. се появява и първата европейска плантация в Нова Британия. Кокосовата палма плодоноси по 50–60 и повече години. Тя изисква по-голяма площ — една кокосова плантация обхваща най-малко 600 акра орна земя, докато за какаото са нужни 200–250 акра, за кафето — 100, а за каучуковите дървета — 200. Под кокосовите палми могат обаче да се засаждат и други култури — бобови растения, какаови дръвчета и други, така че отглеждането им винаги е доходно. Кокосовата палма е основата на цялата икономика и на целия живот на полинезийците и на много народи по крайбрежията на тропичните морета. Като полезно за човека растение тя няма равна измежду 1700-те вида, които образуват семейство Палмови. Над 500 милиона кокосови палми издигат към синьото небе стройните си 20–30-метрови стъбла по крайбрежията на Южна Азия, Източна Африка (от Сомалия до Южния тропик), част от Западна Африка, Америка (от Флорида до Южния тропик) и на почти всички острови в тропичните морета. Най-северната точка на разпространението на това ценно растение е в Индия (26,5° с.ш.), а най-южната — на Мадагаскар (25° ю.ш.). Много рядко то се среща далеч от морето (в Централна Африка край езерото Виктория, във вътрешността на Шри Ланка и големите Зондски острови). Обикновено не надхвърля 300 м надморска височина (по изключение в Индонезия са известни кокосови палми до 900 м). В Нова Гвинея растат 12 от многото известни форми на тази палма.

Веднъж на остров Нова Ирландия бях седнал под едно от тези царствени дървета и търсех нещо из почвата. По едно време някой ме бутна по рамото. Рязко се обърнах и видях една черна доброжелателна физиономия с яркочервени от бетела устни.

— Маста, коконат и го буруким хед билонг ю! — и той подкрепи с енергични движения думите си, които означаваха: „Господине, кокосовият орех ще ви счупи главата!“.

„Загрях“, че удар от тежащия няколко килограма (понякога до 7!) плод, паднал от двадесетина метра височина, ще бъде фатален за „хед билонг ми“ и бързо се преместих, като благодарих на любезния човек. После разбрах, че при постоянното люлеене на палмите от морския вятър разбитите от кокосовия орех глави са едни от главните злополуки по тукашните, общо взето, безопасни места.

Красотата на кокосовата палма създава короната й от 15–30 огромни (до 7 м дълги) листа, в основата на които на 5–10-годишните палми се появяват съцветия, а след тях и самите кокосови орехи. От цветовете източват чрез специални нарези сок, който съдържа до 15 на сто захар. При ферментацията на сока се получават вино, сироп, а и палмова ракия (40–70 л годишно от една палма). Използуват се също така стъблата и листата на кокосовата палма за строеж на жилища, лодки, за рогозки и много други. Но все пак най-ценното си остават орехите. На едно дърво за година се развиват 40, 50, а понякога и до 200 ореха. Те зреят цяла година. Твърдата им обвивка (екзокарп) не пропуска вода, поради което морските вълни разнасят кокосовите орехи от един остров на друг. Често пъти в тропиците опитвах освежаващата течност, която в незрелите плодове е до половин метър. При узряването на плода в него се образува млечнобяла емулсия, наречена „кокосово мляко“, съдържаща до 7 на сто захар. Постепенно течността се сгъстява и се образува бял пласт, наречен „копра“. Това е и главната течност на кокосовия орех и е причина за плантационното отглеждане на кокосовата палма. Изсушената копра (до 250 г) от един плод или до 5–9 кг от едно дърво е ценен продукт, от който можело да се приготвят до 30 различни блюда. Копрата в сухо състояние съдържа 60–65 на сто масло, което се втвърдява при температура 23°С. То се използува в кулинарията, в козметиката, от него правят сапуни, които се пенят в морска вода. Преработената копра служи за храна на домашните животни. В Папуа Нова Гвинея промишленият добив на копра през 1980 г. е достигнал 160 000 т. Влакната на мезокарпа (средната обвивка) на кокосовия орех се използуват за рогозки, четки и за много други изделия. Въздухът между тези влакна спомага да се задържат орехите на повърхността на морските вълни и лесно да се разселват. За да паднат орехите във водата, стъблото на палмата е наклонено към океана. Какви ли не интересни неща може да види по това така познато дърво внимателният наблюдател…

Да се върнем на нашия полуостров Газела. Почти във всяко село има сушилня за копра. Това не е чудно, тъй като над една трета от кокосовите плантации в Папуа Нова Гвинея (670 през 1966 г.) се намират тук. Орехите се сушат разцепени на две, докато копрата сама се отдели от черупката, или пък копрата се изрязва на ивици и се суши отделно. Като източник на топлина се използуват слънцето, огън от кокосови черупки, а при модерните сушилни и специално устройство за подаване на топъл въздух. Всъщност на повечето острови сухите кокосови черупки са главният, а често и единственият горивен материал.

Връщаме се в Рабаул. По улиците — истински Вавилон от всевъзможни расови типове и преходите между тях. Китайци (в ръцете на тукашните хуацяо е голяма част от търговията), мисионери и различни други европейци и австралийци и, разбира се, снажните толаи и баининг. В Рабаул има 11 дървообработващи предприятия, има и добре уредена болница. Отбихме се там за една справка и между другото узнах, че веднъж приемат ли местен жител там, най-мъчната работа е да го убедиш, че е здрав и да го изпишеш. С него пристига цялата рода и се ползува от болничната храна и другите удобства.

За кратко време в Рабаул не мога и да мисля за организиране на експедиции до пещерите в планината — на 100 м от плантациите гората става непроходима и за да се достигне до близките пещери, се изискват сложна организация, време, пари за носачи и огромни усилия. Затова се задоволявам с три от близките пещери, които са също „вдън гората“, макар и недалеч от къщите на едно близко село. До тях отидох с местните ученици, тъй като Майк беше зает. Едната е голям тунел в джунглата, из него с шум летят вездесъщите плодоядни прилепи. Тук ги наричат на пиджин „биляк бокис“, навярно изопачено от „флаинг фоксис“ — летящи лисици. Недалеч от нея е друга, твърде интересна пещера с поток и температура на въздуха към 25°С. Беше много интересно да се види какви организми живеят при тези условия, тъй като вече имах представа от пещерната фауна на няколко други района при различна надморска височина, друга температура и друга геоложка история. В потока се стрелкат едри скариди. Това, че ги слагам в спирт, силно разочарова моите спътници от местното училище. Те се опитват да ми обяснят, че скаридите са „гутпела кай-кай“ — хубаво ядене. Всъщност и европейците си похапват скариди с удоволствие, но на тези рачета им се определяше друга съдба. След много перипетии те ще достигнат чак до холандския град Лайден, където един професор ще напише за тях и за новоирландските им събратя специална публикация. А засега малките толайчета ще се утешат с ларви на бръмбари, които пекат на набързо стъкнатия огън.

В това време пълзя по ниските галерии на пещерата и изведнъж виждам на половин метър от физиономията си мъхната топка, голяма колкото юмрук. Докато проумея, че това е гигантски паяк, чудовището се шмугва в една дупка и изчезва. Значи тукашните роднини на прочутите паяци птицеяди от Южна Америка се срещат из пещерите! Всъщност ухапването им (казват) не е толкова опасно, колкото на невзрачния черен паяк латродектес (Latrodectes) от Южна България, но видът им внушава респект, дори и на старите бойци на паяколовния фронт. Не дай боже и в такава тясна галерия да те полази косматата гадост или да ти падне във врата — можеш да се побъркаш! Добре, че живеят главно по пода. По-късно хванах с пинцети няколко от тях за нашия Природонаучен музей. Ловят се много мъчно — стоят на входа на дупките си (там, където стената на пещерата опира в пода) и при опасност светкавично изчезват вътре.

Наплашен от паяците великани, леко се стряскам от една сива сянка, която пробягва по тавана над главата ми. Оказва се обаче, че това е един от гущерите гекони, които често се срещат в тропичните пещери. В тях за щастие змии почти не живеят.

На връщане момчетата ми показват едно клонче, което тъкмо се готвех да отместя от пътя си. Клончето се оказа малка, сива змия, висяща във въздуха абсолютно неподвижно. Колко ли такива съм подминал досега? Скоро змийчето се озовава в колекцията ми. Не изглежда отровно, но винаги е по-добре да се предполага обратното и да действуваме предпазливо. С големите змии не се препоръчва изобщо да имаш работа, ако не ги познаваш добре.

Времето ми беше малко. Храната свършваше, пари нямах, а и драгоценният билет за Европа, който стисках в торбичка под ризата си, беше със специално намаление и важеше ограничено време. Бях „изгребал“ вече от библиотеката на Майк сума ценни неща за пещерите на Меланезия. Любезният ми домакин даже ги преснима за мен на ксерокса на опитната станция, но българската поговорка казва, че „за госта два дни са доста“ и беше време да се отправя по-нататък. Как да видя за кратко време много и различни пещери в тукашната джунгла. Над този въпрос си блъсках главата. Майк пак ми помогна.

— Ако искаш бързо да изследваш много пещери, иди в Нова Ирландия — посъветва ме той. — Този остров е четири пъти по-малък от Нова Британия, пещерите му са много и сравнително по-лесно достъпни.

Островът, открит от Картерет

По страниците на „Новогвинейски пещерняк“ бях виждал странните човешки лица, издялани по стените на новоирландските пещери. Знаех и за значителния спелеологичен потенциал на платото Лелет с 1400 метров пласт варовик. Повече увещания не бяха нужни и още следващата нощ вече се полюшвах на палубата на „Емперор ІІ“. Въпреки гръмкото си име тази черупка едва смогна да прекоси протока Сейнт Джордж. На сутринта се чувствувах едва ли не като капитан Картерет, който през 1767 г. пръв преминал през този проток и установил, че Нова Ирландия е отделен остров и му дал името. Същият Филип Картерет е открил и протока Байрон, който отделя Нова Ирландия от съседния остров Лавонгай (Нови Хановер).

Намирах се на хубав плаж от коралов пясък и с удоволствие се заех да търся черупки от морски обитатели. Една черупка на реликтното главоного Agronauta сега краси експозицията на нашия Природонаучен музей. По-неинтересните „мидички“ Tridacna имат главно стойност на сувенири и пепелници. Казвам „мидички“, тъй като те са само по половин килограм — повече не можех да нося в раницата си. Стокилограмовите им роднини обаче са ужас за всеки подводен плувец. Огромните им, добре замаскирани във водораслите черупки могат така да хванат ръката или крака на ловеца на бисери, че само острият нож и присъствието на духа могат да го спасят. Извадени на брега обаче тези черупки служат за погребални урни и… за корита, в които моите нови приятели от народа мандак си поят свинете и кокошките. Такива миди имаше и в двора на дядо Малуа на северния бряг на острова, където аз междувременно се прехвърлих с помощта на една камионетка. Дядо Малуа удивително ми напомняше Сантяго от „Стареца и морето“. Дълбоко набръчкан, с нахлупена над очите стара шапка, той беше един от последните „викачи на акули“. Малцина знаят за този древен специалитет на новоирландските рибари. Те твърдят, че с особени звуци и движения могат да бъдат примамени и уловени „морските тигри“ — акулите. Скоро обаче черните ученици в Кейвиенг и Наматанак ще учат за изкуството на дедите си само по книгите на етнографите.

След приятните дни в идиличната колиба на дядо Малуа автобусът ме докара до друго крайбрежно село — Коногусгус. Наоколо се разстилат стройните палми на плантацията Ламерика. Там се настанявам в удобния дом на Дейв Ларкин — плантатор и любител на пещерите. Неговата къща, красиво кацнала на морския бряг, често е бивала база за експедициите на Майк. И сега Дейв ме насочва откъде да мина, за да осъществя идеята си да пресека острова пеша през платото Лелет. Преди това обаче ми казва, че и край Коногусгус има пещери.

На другата сутрин се опитвам да намеря водач до пещерата Камириба. Това се оказва необичайно трудно. В края на краищата убедих едного да ме води, но той ме преведе през какаовите насаждения до един пущинак, зад който се виждаха скали, посочи ми ги отдалеч и изчезна. Малко озадачен, се запътих към пещерния вход, вмъкнах се в тунела, в който прехвърчаха прилепи и бързолети салангани, и… излязох пак на светло. Тунелът се пресичаше от широк кладенец, бивш понор, с полусветло дъно. Пред мен, в средата на широка 6–7 м площадка, в саркофаг от коралов варовик лежеше човешки скелет. От двете му страни имаше по една грамадна мида тридакна (вероятно за поставяне на дарове). В ниши в стените имаше още няколко скелета и разхвърляни кости. Намирах се в погребална пещера.

На другия ден поех пътя към платото Лелет. Този път е нов и е достатъчно широк за кола (ако имаш такава). Аз обаче се изкачих пеша, което е полезно и за здравето, и за запознаване с местността. По пътя събрах и доста насекоми за моята колекция.

Още в Коногусгус един ловец ми беше говорил за голяма пещера високо в планината. Преди да продължа по пътя за платото, се отбих в гъстата гора и с негова помощ достигнах скрития отвор на неизвестната на пещерняците пещера Данмин. При входната част беше нещо подобно на Селминум тем в малко умален вид — същият около 30 м висок насип от големи блокове, само че галерията след него твърде бързо свърши. Тръгвам по течението на буйна река и след около 5 м достигам до сифон. Този сифон изглежда обещаващ — изворът Далум край Коногусгус е на морското ниво, а този сифон е почти право над него — на 700–800 м по-високо. Ако се открие пряка връзка, би било твърде внушителна система. Експедицията „Лелет 1976“, която посети тази пещера по-късно, проникна само няколко десетки метра по-нататък.

Водите на Данмин се обитаваха от два вида скариди, дотогава неизвестни на науката. Едните, по-едри и със силно редуцирани очи, живееха в буйните пенести води на реката. Те спадат към род Macrobrachium, от който има известни само три вида с редуцирани очи (от подземни води в Асам и Мексико). Другите, също полуслепи, се чувствуваха явно много добре в една „вана“ в скалата край реката, пълнеща се с вода от пръскането. Те спадаха към род Caridina със само още два вида, пригодени към подземен живот — единият от Заир, другият от островите Рюкю. Наистина за такива интересни гадинки си струваше човек и да се изгуби по обратния път, и три часа да се провира в бамбука, както се случи с мен.

Изворът Данмин си остава перспективен обект. Експедицията на Майк е прекратила проникването поради липса на време, но можело още да се върви навътре. Аз пък съвсем нямах време, а и не беше много благоразумно да се пъхам сам. Дебитът на извора през август е 10 м^3 /сек (за сравнение ще посоча, че според географите средният дебит на нашия голям карстов извор Глава Панега е около 4 м^3 /сек).

Полека-лека стигнах до селото Лимбин, вече на самото плато. Любезните хора ме настаниха в местното училище и докато обяснявах що за пътник съм, донесоха подарък куп портокали и чиния с дигащи пара печени сладки картофи.

Две думи за устройството на Нова Ирландия. Дългият над 350 км остров с площ 8,6 хил. кв. км (сравним с такива европейски острови, като Корсика или Крит) е малко пещерно Елдорадо. Северозападната му част е заета от дългия тесен хребет Шлайниц, продължаващ в платото Лелет, с най-висока точка около 1480 м. Южната, по-широка част е заета от хребетите Ханс Майер и Верон, където връх Коногайанг достига 1871 м. Най-интересно обаче си остава платото Лелет — след няколко сериозни експедиции то още не е свършило с изненадите си. Тези 400 кв. км от терциерен варовик все още теоретично крият възможности за вертикални системи до 1400 м! Природата е красива, хората — добри и приветливи, а достъпът до перспективните райони е сравнително лесен (последното е рядкост за Папуа Нова Гвинея). За жалост всичко това е безкрайно далече от Европа!

Селата Лимбин, Ленкамин и др., които имах възможност да обиколя, се намират на 800-метровото „стъпало“ на платото. Над тях се издигат 1200- и 1400-метровите стъпала на т.нар. „хай кънтри“. Те са ненаселени и се посещават главно от ловци.

На платото посетих две пещери — Нингалау и Канемераборунда. Последното име на езика на мандак означава „Дупката на таласъмовите свине“ (канемер — дупка, бо — свиня, рунда — таласъм, или на пиджин „масалай“). За понятието „дух“ на пиджин има две често срещащи се в Нова Гвинея думи: масалай (таласъм) и тамбаран (дух на прадедите). Самите прадеди се обозначават с думата „тумбуна“ („стори билонг тумбуна“ ще рече „легенда“).

Пещерите на платото изглеждат много по-бедни на живот, отколкото на крайбрежието. В тях е по-хладно, докато в крайбрежните пещери температурата се задържа около 25°С.

Време беше да се спускам към южния бряг, към плантацията Калили, откъдето се надявах да намеря някой кораб до Рабаул. Две момченца на 8–9 години с готовност ми станаха водачи из сложната плетеница от пътеки между селските градини. По пътя с ентусиазъм ми помагаха да съберем големите и красиви сини хоботници от род Eupholus. Заговорих с децата на пиджин, но едното отговори доста троснато: „Инглиш сави!“ (Знам английски!). Тогава се сетих, че някъде бях чел: при среща с жител на Нова Гвинея се препоръчва първо да го заговориш на „стандартен“ английски и едва след като ти каже: „Ми но гот сави лонг ток инглиш“ (Аз не знам английски език), преминаваш на пиджин. Въпреки че той е един от трите официални езика на Папуа Нова Гвинея, някои се чувствуват засегнати, ако подцениш знанията им в „стандартния“ английски.

Спускането към брега е дълго, стръмно, но околността е извънредно красива и интересна. Просто невероятно е такъв сравнително малък остров да има такава фантастична природа. След дълги перипетии и нощуване под проливен дъжд, свит в една градина от таро, се добирам най-после до огромната плантация Калили, а там мистър Рей Фрост ме настанява на кораб за Рабаул. В първата рабаулска кръчма, всред планини от бирени бутилки, съзирам… ниско подстриганата глава на капитан Бут и двамата му „адютанти“.

— Гледай ти, Питър! Какво още се мотаеш тук?

— Търся добър човек да ме превози обратно.

И ето ме отново на „Манутеа“. Този път зад десния борд се изнизва в мрачината дивият южен бряг на Нова Британия. Няма време и главно пари за Бугенвил, където е следващият курс на славното корабче. Голямата бугенвилска пещера Нендума е записана в безкрайния списък на отложените безсрочно обекти…

Обратният път

От Лае прелитам хребета Оуен Стенли и кацвам в Порт Морсби, където ме чака Фил. Междувременно паспортът ми, изпратен в Австралия за британска виза, е потънал из канцеларските дебри на Канбера и това едва ли не поставя под въпрос връщането ми навреме. След дълги преговори с англичаните и два телефонни разговора (за тяхна сметка) с нашето търговско представителство в Сидней получавам един хвърчащ лист, удостоверяващ моята самоличност. Семейство Молерови, наши представители в Сидней, се оказаха достатъчно съобразителни и отзивчиви и ми помогнаха, макар и отдалеч.

Накрая с много трудности от парично-административен характер се добрах до Лийдс. Върнал се по-рано, Дейв Брук ме посрещна с усмивка и ме попита как съм пътувал в такъв вид, сякаш идвах от разходка в университетския парк. Тези англичани…

Оттам до София вече беше близо. Контрольорът на софийското летище, дори не пожела да удостои с поглед хвърчащите ми документи за самоличност, но след пътуване, по-дълго от екватора, това вече нямаше никакво значение. На хоризонта тъмнееше Витоша, а зад бариерата ме очакваха тези, които шест месеца бяха преживявали всичко заедно с мен. Тези месеци бяха като някакъв цветен, екзотичен сън. Беше все пак време да се събудя, за да приведа в ред стотиците шишенца с невиждани гадинки, тефтерчетата, изцапани с пещерна глина. Дълга и „пипкава“ работа ме очакваше, докато излязат на бял свят уникалните биологични резултати от тази голяма експедиция. Струваше ми се, че години наред няма да помисля за джунгли, комари и далечни пътувания. Уви, обаче…

Ако не първите, вторите думи на Кинка бяха:

— Хайде, почини си, че да стягаме багажа за Африка!

Междувременно моята съпруга беше подписала договор от мое име за работа в Нигерия. Там прекарахме следващите три години. Добре беше обаче, че тя подписа договора — така имах готов отговор, когато я хапеха комарите!

Какво стана после?

Прибрах се в София в края на декември, разпределих донесения на гръб материал и все си мислех какво ли е станало с багажите, които отпътуваха за Англия. Дойде май 1976 г., отлетях за Нигерия и сърцето ми се свиваше при мисълта за ценния материал, който сигурно се търкаля между денковете с екипировка в някое мазе. Стрясках се насън при мисълта за изпочупени епруветки и изсъхнали свръхценни обитатели на финимтелските пещери.

Един ден в Нигерия пристигна писмо от колегата ми Стоице Андреев с новината, че основните материали са получени в София и ми ги изпраща в град Джос. Започнах да проверявам в пощата, но все нямаше и нямаше. В това време живеех в един резерват на 300 км от града. При поредното си посещение пак запитах за дългоочаквания колет.

— А, хич не го чакайте! — отговори ми момчето. — Тези дни имаше голям пожар в пощата в Лагос и всички колети изгоряха.

Щях да припадна. За този пожар наистина бяха писали вестниците. Все пак с отчаяние помолих учтивия младеж да потърси по рафтовете. След малко той се появи с едно желязно сандъче в ръце.

— Сър, имали сте късмет! Дошло е с последната пратка преди пожара.

Качих сандъчето на джипа, откарах го в моя резерват и започнах да разпределям драгоценните материали. Скоро десетина колета се разлетяха към специалистите по отделни групи животни. Някои се върнаха в България, други заминаха за САЩ, Италия, Франция, Чехословакия, Канада, Англия. Най-интересен беше случаят с бръмбарите бегачи (Carabidae), които, след като направиха една и половина обиколки на Земята, се озоваха в Австралия при д-р Мур и след обработката се върнаха на постоянно местожителство в Националния природонаучен музей в София. Заваляха описанията на нови родове и видове. Над 40 вида паяци и още толкова стоножки диплоподи се оказаха нови за науката. Два нови рода бръмбари бегачи, единият от които (Speagonum) наподобява по форма европейските пещерни карабиди. Множество нови изоподи, опилиони и други новогвинейски твари очакват да видят бял свят изпод перата на най-видните съвременни специалисти. Особено приятно е, че между тях са и българи — д-р Т. Маринов, Ст. Андреев, К. Кумански, В. Георгиев. Фактът, че нашите колеги успешно разработват материали от такава далечна и непозната фауна, говори за качествено новото равнище на българските таксономи. Обработката на материала още не е привършила, но вече е ясно, че нашата експедиция даде основата за опознаването на новогвинейската пещерна фауна. С допълненията и новите материали, събрани от французи, австралийци и други колеги, Нова Гвинея вече не е напълно бялото петно на биоспелеологичната карта на света, което беше през 1975 г. А за нас, които прекарахме невероятните пет месеца в джунглите на тази страна, експедицията ще си остане мярка за всички следващи.

Само с екипировката нямах късмет. Разкошните якета и специалните костюми си бях скатал по български в багажа, за да си ги имам новички в Европа, а си ходех със старите пещерни комбинезони. Багажът ми се върна нов-новеничък в Англия и… беше продаден от моите приятели при ликвидирането на експедиционното имущество. Оказа се, че експедицията има да изплаща направените дългове. Останаха ми спомените, около 200 разкошни диапозитива и десетина стрели, които Пол Еверет ми донесе в България — малка част от колекцията ми. Сега тези стрели събират праха в хола и ме връщат в миговете, когато заедно с техните собственици бродехме по пътеките на Великото Неизвестно.

Ем тасол![1]

[1] Край (пиджин). ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.